ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 травня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/2943/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року (суддя Батрак І.В.) 
у справі № 280/2943/23
за позовом ОСОБА_1 
до ІНФОРМАЦІЯ_1 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2016 по 21.04.2023 включно;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні за період з 07.09.2016 по 21.04.2023 включно, в сумі 442105,28 грн., відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наказом від 06.09.2016 №185 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Після звільнення зі служби з позивачем не проведено остаточного розрахунку, а саме: не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 06.09.2016. Разом з цим, 22.04.2023, на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі №280/12571/21 відповідачем виплачена індексація грошового забезпечення в розмірі 22232,89 грн. Враховуючи те, що вказані суми не були виплачені позивачу в день звільнення, із посиланням на норми ст. ст. 116, 117 КЗпП України позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток, у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні за період за період з 07.09.2016 по 21.04.2023 включно в сумі  442105,28 грн. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22 233,21 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив із встановлених обставин справи, які свідчать, що при звільненні позивача не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що за висновком суду є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні за період з 07.09.2016 по 21.04.2023 включно у розмірі 22233,21 грн. з урахуванням принципу співмірності.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.
Відповідач вказує про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України. Спеціальним законодавством, яким врегульовано проходження військової служби, не передбачено можливості сплати середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. Відповідач також зазначає, що виходячи з засад співмірності та того, що тривав спір щодо невиплаченої суми, слід застосовувати висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16. З урахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути нарахований з урахуванням істотної частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком. 
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості в частині задоволення позову.
Рішення суду в частині незадоволених позовних вимог не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду першої інстанції не перевіряється.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 29.12.2016 Управлінням персоналу штабу Військової частини НОМЕР_2 .
У період з 13.03.2015 по 06.09.2016 позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 13.03.2015 № 51 солдата ОСОБА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_5 13.03.2015 водієм відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_6 , зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та на всі види забезпечення. 
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 06.09.2016 №185 солдата ОСОБА_1 , водія відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 06.09.2016 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та визнано вважати таким, що вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_3 Оперативного Командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 ».
ОСОБА_1 , з`ясувавши після звільнення зі служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 , що йому не нарахована та не виплачена індексація грошового забезпечення за 2015 та 2016 роки, звернувся до суду з позовом щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 06.09.2016.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі №280/12571/21, яке набрало законної сили 01.07.2022, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 06.09.2016 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання означеного рішення суду позивач 22.04.2023 отримав доплату у розмірі 22234,20 грн., про що свідчить виписка про надходження за банківською карткою. 
Вважаючи наявним права на отримання середнього заробітку за затримку у виплаті грошового забезпечення за період з 07.09.2016 по 21.04.2023 включно, позивач звернувся до суду з цим позовом.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Щодо застосування до спірних відносин положень законодавства про працю, суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, в якому визначені основні трудові права працівників.
Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані як правильно зазначено судом першої інстанції.
Таким чином, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах, зокрема, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 20.05.2020 у справі №816/1640/17.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в редакції на час звернення позивача до суду у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Виходячи з наведених правових норм, суд апеляційної інстанції за встановлених у справі обставин вважає, що з урахуванням дати проведеня остаточного розрахунку з позивачем 22.04.2023, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, що дає позивачу право на отримання середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.10.2022 по 21.04.2023 (шість місяців).
Також суд першої інстанції, приймаючи рішення про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні і визначаючи розмір такої виплати в сумі 22233,21 грн., врахував вимоги ст.117 КЗпП України, згідно яким суд має визначити розмір відшкодування за час затримки.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
В спірному випадку судом встановлено, що згідно з особистих карток грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становило: за липень 2016 року - 7177,60 грн., серпень 2016 року - 7177,60 грн., кількість днів 62 дні. Середньоденний заробіток позивача складає 231,54 грн. (7177,60+7177,60 / 62= 231,54 грн.).
Сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок з 22.10.2022 по 21.04.2023 (182 дні) складає: 42140,28 грн. (231,54 х 182= 42140,28 грн.). 
Суд першої інстанції дійшов висновку, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, що вказана сума 42140,28 грн. не може вважатися співмірною, оскільки вона перевищує суми належних позивачеві при звільнені і визнаних в судовому порядку виплат індексації грошового забезпечення.
За наведеного вище правового регулювання у разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Таким чином, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, яка підлягала виплаті робітника у день його звільнення.
У спірному випадку, суд апеляційної інстанції погоджується із застосованим судом першої інстанції способом зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі ст.117 КЗпП України, а саме: урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно  із середнім заробітком. 
Суд апеляційної інстанції вважає прийнятним врахування судом першої інстанції правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 у справі №260/348/19, і врахування принципу справедливості та співмірності, внаслідок чого середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 22233,21 грн. 
При цьому, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити стосовно відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення про часткове задоволення позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року у справі № 280/2943/23 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко