ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       16 травня 2024 року                м. Чернівці                Справа № 727/12160/23

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,
секретар: Тодоряк Г.Д.,
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,
відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 березня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Нестеренка Є.В., дата виготовлення повного тексту рішення суду не зазначена, -
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитними договорами в розмірі 149 967,99 грн.
В обґрунтування позову посилалося на те, що 03.02.2022 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №02360-02/22, вказаний договір було підписано електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора.
13.01.2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №13012023, за яким позивач набув право вимоги до боржників, крім інших, і до відповідача у сумі 36 648 грн.
09.02.2022 року між ТОВ «ФК «Інфінанс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0509635286, який підписано шляхом підписання акцепту оферти на укладення договору позики та заяви-анкети, надано згоду на використання одноразового ідентифікатора.
24.11.2022 року між ТОВ «ФК «Інфінанс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №24/11-22, відповідно до умов якого позивач набуло право грошової вимоги до відповідача у сумі 39869,99 грн.
24.01.2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №5428558, який підписано електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора.

Провадження №22-ц/822/490/24                 
19.06.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №19062023, відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» передало позивачу належні йому права вимоги, в тому числі й до відповідача на суму 73 450 грн.
За наведеного вказує, що сторони між собою узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення таких договорів, на обумовлених в них умовах шляхом підписання таких за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Оскільки відповідач не виконав умови договорів та з посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просило позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість на загальну суму 149 967,99 грн.
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитними договорами, у загальній сумі 149 967,99 грн, яка складається з наступного: 
за кредитним договором №02360-02/2022 від 03.02.2022 року заборгованість в розмірі 36 648 грн, а саме: 12000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 26 648 грн сума заборгованості за відсотками;
за договором позики №0509635286 від 09.02.2022 року заборгованість в розмірі 39 869,99 грн, а саме: 8999,99 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 30 870 грн сума заборгованості за відсотками;
за кредитним договором №5428558 від 24.01.2022 року заборгованість в розмірі 73 450 грн, а саме: 25 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 48 450 грн сума заборгованості за відсотками.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду сторона відповідача подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.
Наводить норми права, які регулюють спірні правовідносини, та вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти.
Так, по кредитному договору №02360-02/2022 від 03.02.2022 року вказує, що позивачем не доведено, що відповідачу на виконання умов було надано 12 000 грн, відсутні первинні бухгалтерські документи, а також немає доказів набуття права вимоги до ОСОБА_1 за договором факторингу №13012023. 
Крім того, не погоджується із розрахунком заборгованості, оскільки надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків та не є підставою для стягнення відповідних сум з відповідача.
Наголошує, що строк кредитування був погоджений на 30 днів, а тому позивач мав право нараховувати проценти за користування позикою лише в межах строку надання позики.
По договору №0509635286 від 09.02.2022 року зазначає, що позивачем не надано пояснення щодо суми заборгованості в розмірі 30 870 грн (заборгованості за відсотками), не надано первинних бухгалтерських документів. Вважає, що надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків та не є підставою для стягнення відповідних сум з відповідача.
Звертає увагу також на те, що вказаний договір підпадає під дію обмежень відповідно до постанови КМУ від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», а 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан.
Що стосується договору №5428558 від 24.01.2022 року стверджує, що позивачем не надано пояснення щодо суми заборгованості в розмірі 48 450 грн (заборгованості за відсотками), не надано первинних бухгалтерських документів. Вказує, що надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків та не є підставою для стягнення відповідних сум з відповідача.
Наголошує, що строк кредитування був погоджений на 30 днів, а тому позивач мав право нараховувати проценти за користування позикою лише в межах строку надання позики.
На підставі наведеного просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» вважає таку безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд вказав, що враховуючи умови договорів №02360-02/2022 від 03.02.2022 року, №0509635286 від 09.02.2022 року, № 5428558 від 24.01.2022 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту, а також те, що відповідач свої зобов`язання за ним належним чином не виконував, не повернув отримані кредитні кошти та не сплатив проценти за користування ними, у зв`язку з чим дійшов висновку про стягнення заборгованості.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам, визначеним в ст.263 ЦПК України, виходячи з наступного.
03.02.2022 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту №02360-02/2022, де ТОВ надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 12 000 грн строком на 30 днів, тобто до 04.03.2022 року, а ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати 912,5% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2,50% (процентів) на добу за користування кредитом. В р.2 вказаного договору обумовлено порядок нарахування процентів та сплати заборгованості (а.с.10-11).
       Згідно графіку платежів до договору про надання фінансового кредиту №02360-02/2022 від 03.02.2022 року загальна вартість кредиту становила 21 000 грн (а.с.12-13).
       Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №13012023 від 13.01.2023 року ТОВ «ФК «Інвеструм» здійснило відступлення права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» стосовно ОСОБА_1 по кредиту №02360-02/2022 на загальну суму боргу 36 648 грн (а.с.14).
       З розрахунку заборгованості за кредитним договором №02360-02/2022 за період з 13.01.2023 по 30.09.2023 року не погашена заборгованість складає 36 648 грн (12 000 грн основна сума боргу, 24 648 грн заборгованість за відсотками) (а.с.15). 
09.02.2022 року між ТОВ «Інфінанс» запропонувало ОСОБА_1 укласти договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0509635286/4 та надання кредиту згідно заявки-анкети №4031143, де обумовлено загальну суму кредиту 9 000 грн; строк користування кредитом 12 місяців; номінальна відсоткова ставка 1,75% за один день користування кредитом; річна номінальна відсоткова ставка 638,75%, загальна вартість кредиту в грошовому вираженні становить 63 022,50 грн; реальна річна номінальна та пільгова відсоткова ставка за кредитом становить 18604,98%; відсоткова ставка 3,5% за один день користування кредитом застосовується у випадках, передбачених правилами призупинення дії/скасування програми лояльності; річна відсоткова ставка 1277,5% застосовується у випадках передбаченими правилами призупинення дії/відсутності програми лояльності (а.с.20).
09.02.2022 року ОСОБА_1 погодився на укладення договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0509635286 від 09.02.2022 року та отримання кредиту згідно заявки-анкети №4031143 від 09.02.2022 року на зазначених вище умовах (а.с.21).
Згідно заявки-анкети на отримання кредиту №4031143 ОСОБА_1 просив надати йому кредит у розмірі 9000 грн на ремонт, шляхом перерахування на платіжну банківську карту НОМЕР_1 (а.с.22).
З довідки про ідентифікацію вбачається, що ОСОБА_1 підписав договір №0509635286 від 09.02.2022 року аналогом ЕЦП, одноразовим ідентифікатором 2f4j7n (а.с.23).
Відповідно до додатку №1 до договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0509635286 від 09.02.2022 року, річна реальна процентна ставка становила 18604,98%, загальна вартість кредиту 63 022,50 грн (а.с.24/зворот). 
Матеріали справи також містять паспорт споживчого кредиту, який підписано ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 2f4j7n та квитанцію за сплату про перерахунок 9 000 грн на картку НОМЕР_2 (а.с.25-26).
24.11.2022 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Інфінанс» було укладено договір факторингу №24/11-22, де позивач набуло право вимоги, що також підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників від 24.11.2022 року, витягом з реєстру боржників, де, крім іншого, міститься ОСОБА_1 згідно договору позики №0509635286 на загальну суму заборгованості 39 869,99 грн (а.с.27-31). 
Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору №0509635286 від 09.02.2023 року за період з 24.11.2022 року по 30.09.2023 року залишок заборгованості складає 39 869,99 грн (а.с.32).
24.01.2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №5428558 на суму 25 000 грн, строком на 30 днів зі сплатою 1,90% на день. 
Згідно п.2.1. Договору кредит надається ТОВ у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_2 або на іншу платіжну картку клієнта, реквізити якої надані споживачем ТОВ з метою отримання кредиту. Сума кредиту перераховується ТОВ протягом 3-х робочих (банківських) днів з моменту укладення договору (п.2.2 Договору). Крім того, вказаним договором обумовлено відповідальність сторін. Вказаний договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом, одноразовим ідентифікатором М542823 (а.с.36-40).
До договору долучався додаток №1 з таблицею обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, де: сума платежу за розрахунковий період склала 39 250 грн; проценти за користування кредитом 14 250 грн; реальна річна процентна ставка 24 079,41%, а також паспорт споживчого кредиту (а.с.41-44).
19.06.2023 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір факторингу №19062023, відповідно до умов якого позивач набуло право грошової вимоги до відповідача у сумі 73 450 грн, що також підтверджується витягом з реєстру боржників №2 до договору факторингу №19062023 від 19.06.2023 року (а.с.47-48).
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №5428558 від 24.01.2022 року залишок заборгованості складає 73 450 грн (а.с.49).
Також, матеріали справи містять реєстр божників (додаток №1 до договору факторингу №13012023 від 13.01.2023 року), платіжну інструкцію №19284 від 17.01.2023 року, реєстр боржників (додаток №1 до договору факторингу №24/11-22 від 24.11.2022 року), платіжну інструкцію №19055 від 30.11.2022 року, реєстр боржників (додаток №1 до договору факторингу №19062023 від 19.06.2023 року та платіжну інструкцію №19849 від 21.06.2023 року) (а.с.131-140).
За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Щодо укладення кредитних договорів в електронному вигляді.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені ЗУ «Про електронну комерцію».
Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі №761/35556/14 зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».
У справі, яка переглядається, встановлено, що укладені кредитні договори від 03.02.2022 року №02360-02/2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 , від 09.02.2022 року №0509635286 між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 , від 24.01.2022 року №5428558 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 підписані електронним підписом шляхом використання одноразових ідентифікаторів. 
Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредиторів подавав заявки на отримання кредитів за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредитів, після чого кредитори надіслали йому за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитних договорів. Без здійснення зазначених вище дій відповідачем кредитні договори не були би укладені між сторонами.
Відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» кредитні договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. 
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.
Крім того, позивач визнає, що між ним та вказаними ТОВ укладалися такі договори.
Щодо виконання кредитором обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів та виникнення обов`язку щодо погашення заборгованості.
За змістом частини першої статті 1050 ЦК України згідно з вимогами статей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти, в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував або неналежним чином виконував умови кредитних договорів від 03.02.2022 року №02360-02/2022 укладений між ТОВ «ФК «Інвеструм» і ОСОБА_1 на суму 12 000 грн та від 24.01.2022 року №5428558 укладений між ТОВ «Авентус Україна» і ОСОБА_1 на суму 25 000 грн.
Так, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до п.1 ст.13 ЗУ «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (чинний на день укладення кредитного договору), «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.
Згідно з п.3 ст.13 ЗУ «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин.
Згідно з ст.16 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» 5 квітня 2001 року, №2346-III, який         був чинний на день проведення переказу коштів, до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.
Відповідно до ст.17 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. 
Документ на переказ може бути паперовим або електронним. Вимоги до засобів формування і обробки документів на переказ визначаються Національним банком України. Документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів та інших документів, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, можуть бути паперовими та електронними. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, встановлених Національним банком України.
Статтею 18 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом. Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа на переказ. Порядок застосування електронного підпису для засвідчення електронного документа на переказ установлюється нормативно-правовими актами Національного банку України.
Згідно з статтею 20 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціатором переказу може бути платник, а також обтяжувач чи отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 21 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціювання переказу проводиться шляхом: 1) подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа; 2) подання платником до будь-якого банку документа на переказ готівки і відповідної суми коштів у готівковій формі; 3) подання ініціатором до відповідної установи - учасника платіжної системи документа на переказ, що використовується у відповідній платіжній системі для ініціювання переказу; 4) використання держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг або для отримання коштів у готівковій формі; 5) подання обтяжувачем чи отримувачем платіжної вимоги при договірному списанні; 6) надання клієнтом банку, що його обслуговує, належним чином оформленого доручення на договірне списання; 7) внесення готівкових коштів для подальшого переказу за допомогою платіжних пристроїв.
Пунктом 22.1 ст.22 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.
Згідно статті ст.25 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» для ініціювання переказу в межах України можуть застосовуватися електронні платіжні засоби як внутрішньодержавних, так і міжнародних платіжних систем у порядку, встановленому Національним банком України.
Ініціювання переказу за допомогою електронних платіжних засобів має оформлюватися відповідними документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, що визначаються правилами платіжних систем.
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі документи, які передбачені ст.ст.22, 25 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.13 ЗУ «Про електронну комерцію», які підтверджують ініціювання переказу позивачем кредитних коштів на рахунок відповідача, а також те, що такі перекази є завершеними.
На підтвердження виконання обов`язку кредитора щодо переказу відповідачу кредитних коштів за зазначеними кредитними договорами позивачем не надано належних та допустимих доказів.
Наявні розрахунки заборгованості за кредитними договорами складені самим позивачем, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки інформація у таких доказах повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони – позивача.
За таких обставин позивачем не доведено належними та допустимими доказами виконання обов`язку щодо переказу кредитних коштів відповідачу на його рахунок за кредитним договорами від 03.02.2022 року №02360-02/2022 та від 24.01.2022 року №5428558.
Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності
Обов`язком позивача, який стверджує про надання відповідачу безготівкових кредитних коштів первісними кредиторами за кредитними договорами у яких він набув право вимоги, є надання доказів, що підтверджують зарахування позичальнику таких коштів, а у разі неможливості самостійно подати такий доказ - право на обґрунтування такої неможливості та заявлення клопотання про витребування доказів судом. У справі, що переглядається, позивач у позовній заяві вказував про те, що на виконання кредитних договорів кредитні кошти були надані позичальнику первісними кредиторами у безготівковій формі, проте первинних облікових бухгалтерських документів до суду першої інстанції не надав, про здійснення ним досудових заходів забезпечення доказів не вказував, клопотання про витребування таких доказів не подавав, хоч і не був позбавлений права заявити відповідне клопотання під час розгляду справи у суді першої інстанції.
Отже, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальника заборгованості за укладеними кредитними договорами, оскільки не надано доказів перерахування коштів на належний відповідачу розрахунковий чи картковий рахунок, а надані позивачем документи не є належними доказами на підтвердження існування у позичальника заборгованості за вказаними кредитними договорами. У матеріалах справи відсутні інші докази, які б підтверджували правильність здійсненого кредитором розрахунку боргу відповідачки.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постановах від 20 травня 2022 року у справі №336/4796/18 та від 30 серпня 2022 року у справі №509/2976/19.
Отже, перевіряючи аргументи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційним судом встановлено, що позивачем не надано суду першої і апеляційної інстанцій належних і допустимих документальних доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу ОСОБА_1 за договорами від 03.02.2022 року №02360-02/2022, який укладений між ТОВ «ФК «Інвеструм» і ОСОБА_1 на суму 12 000 грн та від 24.01.2022 року №5428558, який укладений між ТОВ «Авентус Україна» і ОСОБА_1 на суму 25 000 грн
Укладаючи договори факторингу позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» не був позбавлений права вимагати первинні бухгалтерські документи у первісних кредиторів.
Розрахунки заборгованості за вказаними вище кредитними договорами, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Зазначені розрахунки з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документами, що створені самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказами наявності заборгованості, на яких наполягає позивач.
Апеляційний суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року №5 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За наведеного, апеляційний суд приходить висновку, що відсутні підстави для стягнення заборгованості за цими кредитними договорами.
Натомість, що стосується кредитного договору №0509635286 від 09.02.2022 року, відповідач отримав 9000 грн терміном на 12 місяців з обумовленою відсотковою ставкою за користування таким та загальною вартістю кредиту.
Вказані кошти були перераховані на картку, яка була зазначена ОСОБА_1 в заявці-анкеті, а саме 5355571262152812, що підтверджується квитанцією за сплату №136879063 від 09.02.2022 року (а.с.22, 26). 
Передувало цьому укладення у вищезазначений спосіб кредитного договору за вищезазначених умов, без погодження яких перерахування коштів відповідачу було б неможливим. 
Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання своєчасно та в порядку, передбаченому кредитним договором №0509635286 від 09.02.2022 року, належним чином не виконав та кредитні кошти не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість. Вказаного відповідачем не спростовано та будь-яких доказів на спростування вказаних висновків суду не надано.
Також, відповідач вказує, що не згідний з розрахунками позивача, однак будь-якого свого розрахунку заборгованості відповідачем не подано, як і не вказано про те, які з платежів були зараховані неправильно, які ж правильно чи частково неправильно; у який період; які платежі ним були сплачені та як зараховані, тощо.
Окрім цього, апелянтом не спростовано правильності розрахунку заборгованості позивача, про витребування будь-яких доказів на підтримання своїх доводів ні у суді першої інстанції, ані у суді апеляційної інстанції він не клопотав.
Щодо доводів скарги про те, що судом не враховано обставин факту існування на час строкових платежів за кредитними договорами карантинних обмежень у державі внаслідок світової пандемії коронавірусу COVID-19, у зв`язку із чим за цей період регулятором встановлювалося особливий порядок нарахування пені, штрафних санкцій та відсотків за прострочення у сплаті аналогічних кредитних зобов`язань фізичних осіб перед фінансовими установами, а також не враховано законодавчих обмежень щодо нарахування відсотків за кредитними договорами на період дії воєнного стану, який триває безперервно до цього часу з 24 лютого 2022 року, то такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими зважаючи на таке.
Так, колегія суддів звертає увагу на те, що із розрахунків заборгованості вбачається, що позивачем не нараховувались відповідачу пеня та штрафні санкції, відповідно карантинні обмеження у даному випадку не могли застосовуватися.
Що стосується доводів скарги про те, що судом не враховано законодавчих обмежень щодо нарахування відсотків за кредитними договорами на період дії воєнного стану, який триває безперервно до цього часу з 24 лютого 2022 року, то такі аналогічно слід вважати необґрунтованими.
Так, ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» 2120-IX від 15.03.2022 року, який набрав законної сили 17.03.2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №40-44, ст.356) доповнено пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
Згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
За ст.64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Зважаючи на те, що ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» 2120-IX від 15.03.2022 року набрав законної сили 17.03.2022 року, відтак з 17.03.2022 року позичальник звільняється від відповідальності сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені).
Однак, на час дії воєнного стану законодавство України не передбачає скасування нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Тобто позичальник повинен сплачувати основну суму зобов`язання за кредитом та нараховані відсотки.
В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за кредитними договорами від 03.02.2022 року №02360-02/2022 та від 24.01.2022 року №5428558 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині, в решті рішення суду залишити без змін.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 вказаної статті).
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду прийнято рішення про часткове задоволення апеляційної скарги та відмову в задоволенні частини позовних вимог, у зв`язку із чим слід зробити розподіл витрат.
Так, позовні вимоги позивача задоволено (149967,99 грн – 36648 – 73450 = 39869,99) на 26,59%, у зв`язку із чим з відповідача на користь позивача слід стягнути за подання позовної заяви 713,68 грн та компенсувати відповідачу за рахунок позивача судовий збір в розмірі 2955,49 грн за подання апеляційної скарги.
В силу ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За наведеного, колегія суддів вважає за необхідне здійснити взаємозалік судових витрат, та стягнути з ТОВ «ФК «ЕАПБ» на користь ОСОБА_1 2241,81 грн понесених судових витрат.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 березня 2024 року в частині задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 03.02.2022 року №02360-02/2022 та від 24.01.2022 року №5428558 скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні вказаних вимог. 
       В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 2241 (дві тисячі двісті сорок одну) грн 81 коп в рахунок відшкодування судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий                                         І.Н. Лисак

Судді:                                                Н.К. Височанська

                                                               І.М. Литвинюк