Справа № 145/1457/23
Провадження № 22-ц/801/1094/2024
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року	Справа № 145/1457/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 березня 2024 року, ухвалене суддею Копиловою Л.В., повне рішення складено 19 березня 2024 року, в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Вінницького нотаріального округу Дробаха В.О., про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
встановив:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати поважними причини пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини та визначити їй додатковий строк тривалістю в три місяці для подання приватному нотаріусу Вінницького районного нотаріального округу Дробаха В.О. заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , яка була зареєстрована та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті за цією адресою був зареєстрований ОСОБА_3 ..
У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України, 03 березня 2022 року вона, з метою збереження власного життя та здоров`я, змушена була виїхати за межі України. 
24 жовтня 2022 року позивач повернулася на територію України. 30 жовтня 2022 року відбувся похорон, а 01 листопада 2022 року вона виїхала за кордон.
За життя мати заповіту не склала і вона, як спадкоємиця першої черги, мала на меті успадкувати майно, належне матері, однак, у зв`язку з нагальною потребою виїзду за кордон вирішила вчинити нотаріальні дії пізніше, протягом 10 місяців, як то передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 719. 
01 липня 2023 року вона повернулася до України з метою оформлення спадщини, так як вважала 29 серпня 2023 року останнім днем подання заяви про прийняття спадщини. 
31 липня 2023 року вона звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак, 02 серпня 2023 року нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на те, що вона пропустила строк для подання відповідної заяви. При цьому, нотаріусом їй роз`яснено, що з 19 червня 2023 року строки прийняття спадщини в Україні повертаються до довоєнних норм. 
ОСОБА_5 померла в жовтні місяці 2022 року, тобто на момент дії постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року №719, саме тому логічним і законним є відрахування саме десяти місяців від дати смерті, оскільки вона жодним чином не могла знати і передбачити зміни в законодавстві.
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
У скарзі зазначає, що факт неможливості позивача подати заяву про прийняття спадщини після смерті матері підтверджується наданими нею доказами щодо виїзду та перебування за кордоном, що само по собі є поважною причиною для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. У даному випадку має місце сукупність обставин, що унеможливило своєчасне прийняття нею спадщини, а саме: перебування за межами України, переїзд, що зумовлене збройною агресією рф проти України та необхідністю вберегти життя і здоров`я власне та життя, здоров`я своєї дитини; велика відстань між місцем проживання позивача та місцем знаходження спадкового майна, особливості робочого графіку в Швеції; неоднозначність національного законодавства щодо правил спадкування в умовах війни. Суд не в повній мірі дослідив обставини справи та діючі на момент відкриття спадщини норми закону, які регулювали питання подання спадкоємцям заяви про прийняття спадщини. Судом не було застосовано норми постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», відповідно до яких на час дії воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини зупиняється. У даному випадку має діяти один із основоположних принципів права – зворотна дія нормативно-правового акта в часі.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить задовольнити її апеляційну скаргу в повному обсязі.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.
 Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів, які підтверджують поважність причин пропуску нею строку, встановленого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_4 , дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений за неповного з`ясування обставин даної справи.
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Тиврів Вінницького району Вінницької області померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_1 , виданого повторно 21 липня 2023 року (а.с.10).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 10 жовтня 1974 року, батьками ОСОБА_6 (позивача), ІНФОРМАЦІЯ_2 , записані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.11).
30 грудня 1997 року ОСОБА_9 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_10 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого повторно 27 листопада 2019 року (а.с.12).
18 травня 1979 року мати позивача ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 , і після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00040664167 від 25 липня 2023 року та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 18 травня 1979 року  (а.с.13,110).
Відтак, ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 .
Тобто, позивачка не є рідною дочкою ОСОБА_3 , в якого у шлюбі з ОСОБА_4 народилася дочка ОСОБА_12 ..
Ці обставини не заперечувалися сторонами.
ОСОБА_4 на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом №1075 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 24 липня 2023 року (а.с.14).
За вказаною адресою також був зареєстрований та проживав чоловік померлої – ОСОБА_3 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 та копією довідки Центру надання адміністративних послуг Гніванської міської ради від 14 грудня 2022 року №1004 (а.с.109,111). 
26 липня 2023 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробаха В.О. за заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини було заведено спадкову справу №15/2023 (а.с.104).
31 липня 2023 року від ОСОБА_3 надійшла заява, в якій він зазначив, що спадщину після смерті дружини він прийняв на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Також зазначив, що згідно з ч.2 ст.1272 ЦК України він включає в коло спадкоємців дочку померлої – ОСОБА_2 (а.с.115).
31 липня 2023 року від ОСОБА_2 надійшла заява про прийняття спадщини, в якій вона просила також включити її в коло спадкоємців після смерті матері, які прийняли спадщину, згідно ч. 2 ст. 1272 України за згодою спадкоємця ОСОБА_13 , який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 (а.с.116).
31 липня 2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 (а.с.122).
02 серпня 2023 року приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Дробаха В.В. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №75/02-31, якою відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належить ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.128).
ОСОБА_1 , вважаючи, що причини пропуску строку на подання нею заяви про прийняття спадщини є поважними, звернулася до суду із даним позовом, в якому просила визначити їй додатковий строк на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з положеннями статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які пов`язані, зокрема, з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. 
 При цьому суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі №626/274/22.
Правозастосовна практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є усталеною.
Однак, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для  прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
За обставин даної справи, шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 сплив 29 квітня 2023 року.
Спадкодавець за життя не склала заповіту, а тому спадкування відбувається за законом.
Чоловік померлої – ОСОБА_3 , в розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Спадкова справа заведена за заявою ОСОБА_3 , поданою нотаріусу 26 липня 2023 року, тобто майже через три місяці після закінчення встановленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини.
У заяві про прийняття спадщини ОСОБА_3 зазначив, що іншим спадкоємцем померлої, крім нього, також є дочка ОСОБА_4 – ОСОБА_2 ..
31 липня 2023 року ОСОБА_2 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У вказаній заяві вона просила включити її до кола спадкоємців після смерті матері, які прийняли спадщину, згідно ч. 2 ст. 1272 України. 
У ч. 2 ст. 1272 України зазначено, що за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.
У цей же день ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, подав нотаріусу письмову заяву про згоду на прийняття спадщини спадкоємцем ОСОБА_2 , яка пропустила строк для прийняття спадщини.
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини також 31 липня 2023 року, тобто з пропуском строку в 3 місяці. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_1 зазначала про те, що в період після смерті матері вона перебувала за кордоном, в Швеції, і вказана обставина позбавила її можливості подати заяву про прийняття спадщини. У свою чергу, відстань між її місцеперебуванням і місцезнаходженням спадкового майна є значною. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України № 164 від 28 лютого 2022 року «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» було передбачено зупинення перебігу строку для прийняття спадщини на час дії воєнного стану, але не більше, ніж на чотири місяці. Відтак вона вважала, що вона має право прийняти спадщину протягом десяти місяців з дня відкриття спадщини. Неоднозначність національного законодавства щодо правил спадкування в умовах війни, зокрема, в частині строків для прийняття спадщини, також унеможливило вчинення нею дій для своєчасного прийняття спадщини.
З повідомлення Державної прикордонної служби №91/П-12058-18016 від 18 серпня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 виїздила з України 02 листопада 2022 року та 03 серпня 2023 року (пункт пропуску Шегині). В`їжджала в Україну 24 жовтня 2022 року та 11 липня 2022 року (пункти пропуску Шегині та Краківець). 
Із вказаного слідує, що ОСОБА_1 на території України не проживає, до України вона повернулася за п`ять днів до смерті матері та на четвертий день після смерті матері позивачка повернулася за кордон.
Як повідомив в судовому засіданні при перегляді справи представник ОСОБА_1 , на даний час позивачка разом з дітьми перебуває за межами України.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не було надано доказів її перебування за межами України в Швейцарії та неможливості з урахуванням свого життєвого графіку приїхати до України для оформлення спадщини.
Разом з тим, визначальною умовою в даному випадку є не конкретне місце перебування позивача (географічно), а сам факт її виїзду та перебування (проживання) за межами України.
Відповідачі під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечували того факту, що позивачка у вказаний нею період перебувала за кордоном, а саме у Швеції.
Враховуючи, що відповідачі не заперечують факт виїзду ОСОБА_1 за кордон та її перебування у Швеції, апеляційний суд вважає за можливе у прийняти додані ОСОБА_1 до апеляційної скарги письмові докази на підтвердження вказаної обставини.
Так, з актових записів 1.5 та 4.6, виданих Шведським міграційним управлінням слідує, що міграційна рада ухвалила надати ОСОБА_1 посвідку на проживання та дозвіл на роботу з тимчасовим захистом на період з 01 квітня 2022 року по 04 березня 2023 року. Таку ж посвідку на проживання надано і дітям позивача.
Із вказаного слідує, що місце перебування (проживання) позивача було відмінним від місця проживання спадкодавця, і продовжувало являтися таким після відкриття спадщини.
Апеляційний суд виходить також з того, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан з 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався і діє на даний час.
Нотаріальні дії в умовах воєнного стану вчиняються з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», з відповідними змінами та доповненнями. 
Пунктом 3 вказаної постанови Кабінету Міністрів України № 164  (в редакції, чинній на момент відкриття спадщини) було установлено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. 
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 травня 2023 року №469 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату, державної реєстрації та функціонування державних електронних інформаційних ресурсів в умовах воєнного стану», згаданий пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 виключено.
Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі №676/47/21 дійшов висновку, що законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини, а п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню. 
Оскільки положення пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 застосуванню до даних правовідносин не підлягають, у спадкоємців було шість місяців для прийняття спадщини.
Разом з тим, апеляційний суд враховує, що заяву про прийняття спадщини подано ОСОБА_1 через дев`ять місяців з часу відкриття спадщини.
Враховуючи прийняття Кабінетом Міністрів України згаданої постанови №164 та доведення до населення її положень через опублікування тексту постанови у відкритому доступі, ОСОБА_1 на момент подання заяви про прийняття спадщини та відмови у вчиненні нотаріальної дії обґрунтовано мала законне сподівання на те, що нею не буде пропущено строк подачі такої заяви.
Таке «законне сподівання» входить до поняття «майно», вільне володіння яким захищається ст. 1 Першого протоколу Конвенції (про ознаки «законного сподівання» зазначено у п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року, які застосовуються у даній справі).
Верховенство права є фундаментальним принципом правової системи, який є основою для стабільності та правопорядку в суспільстві, забезпечуючи надійний фундамент для розвитку і реалізації інших правових норм. 
Складовою цього принципу є вимога якості закону, яка покликана забезпечити прозорість і передбачуваність правових норм, дозволяючи громадянам і юридичним особам розуміти свої права та обов`язки. Якість закону сприяє виключенню або мінімізації двозначностей і конфліктів у правовій системі, сприяючи її ефективності та відповідності загальноприйнятим стандартам. Таким чином, вимога якості закону є важливим елементом, який підсилює верховенство права та сприяє правовій довірі в суспільстві.
ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06, п. 50?56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
Разом з принципом верховенства права діє і принцип юридичної визначеності, який є його складовою.
У справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.
ОСОБА_1 вважала, що діє у відповідності до вимог чинного законодавства, розуміючи для себе, що строк для прийняття спадщини продовжений, та діяла узгоджено щодо вирішення питання про прийняття спадщини.
Апеляційний суд враховує, що інша дочка спадкоємиці – ОСОБА_2 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини також поза межами шести місяців з часу відкриття спадщини, в один день із ОСОБА_1 ..
При цьому, заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 було подано за письмовою згодою її батька, який в силу закону вважається таким, що прийняв спадщину.
У даному випадку, за обставин, які склались (війна; виїзд матері з дітьми за кордон задля безпеки; оформлення спадщини усіма спадкоємцями поза шестимісячним строком; надання дозволу на прийняття спадщини поза строком рідній дочці, а іншій – ні; наявність нормативного акту, який дозволяв прийняти спадщину протягом десяти місяців), апеляційний суд вважає за необхідне керуватися як вищезгаданими принципами верховенства права та юридичної визначеності, так і однією із загальних засад цивільного законодавства – справедливість та розумність. 
На думку колегії суддів, за описаних вище обставин, подання ОСОБА_1 позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері є єдиним ефективним способом захисту права позивача на спадщину на національному рівні у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який національні суди зобов`язані практично забезпечувати відповідно до ст.1 цієї Конвенції та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Підсумовуючи апеляційний суд вважає, що доводи ОСОБА_1 , яка є спадкоємицею першої черги після смерті своєї матері, з приводу переїзду та перебування за межами України у зв`язку із збройною агресією рф проти України, великою відстанню між її місцем проживання та місцем знаходження спадкового майна, а також неоднозначності національного законодавства щодо правил спадкування в умовах війни свідчать про поважність причин пропуску строку для прийняття нею спадщини, який є нетривалим.
А тому, оскільки ОСОБА_1 довела наявність об`єктивних та істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених статтею 1272 ЦК України, для визначення їй додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.
При цьому, апеляційний суд зважає на те, що позивачка не обґрунтувала необхідність визначення їй саме трьох місяців для подання заяви про прийняття спадщини, а тому, враховуючи, що на даний час вона знаходиться за межами України, достатнім буде визначити такий строк у два місяці, адже їй необхідно лише вчинити одну дію: подати заяву про прийняття спадщини, і цю дію можна вчинити декількома законними способами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи .
Враховуючи викладене, наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
У зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги, з урахуванням положень ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, з  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_14 підлягає стягненню в рівних частинах судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 610,40 грн, тобто по 805,20 грн з кожного.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
ОСОБА_15 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Вінницького нотаріального округу Дробаха В.О., про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - задовольнити частково.
Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю два місяці з дня набрання постановою законної сили.
Стягнути з  ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_8 ) в рівних частинах судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2024 року.

Головуючий                                                 Т.Б. Сало

Судді                                                               О.В. Ковальчук

                                                               Т.М. Шемета