ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                     
23 травня 2024 року
м. Київ
Справа № 9901/865/18
Провадження № 11-51заі24
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Уркевича В. Ю.,
судді-доповідача Гриціва М. І.,
суддів Булейко О. Л., Воробйової І. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,
за участю:
секретаря судового засідання Біляр Л. В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Поліщука В. В.,
розглянула на відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2024 року (судді Гончарова І. А., Бившева Л. І., Олендер І. Я., Ханова Р. Ф., Юрченко В. П.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправними та скасування рішення і
ВСТАНОВИЛА:
1. У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі - КДКП, Комісія), в якій просив визнати протиправним та скасувати її рішення від 05 вересня 2018 року № 366дп-18 «Про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_1 » (далі - спірне рішення).
Прохання мотивував тим, що спірне рішення є протиправним та необґрунтованим, позаяк основується на фактичних передумовах, які не давали об`єктивних і достатніх підстав кваліфікувати їх за ознаками дисциплінарного проступку, який КДКП поставила йому за провину.
Вважає, що його притягнули до дисциплінарної відповідальності за дії, які він не скоював. Зокрема, він не керував транспортним засобом, з використанням якого настала дорожньо-транспортна пригода.
Висновки службового розслідування, сформульовані в документі за наслідками його проведення від 05 жовтня 2017 року, є передчасними, квапливими, однобічними, неретельними, такими, що базуються на обставинах, які не були встановлені та досліджені належним чином, повно, всебічно з дотриманням правил Інструкції про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 24 вересня 2014 року № 104 (далі - Інструкція). 
Конкретизує, що під час проведення службового розслідування комісія, яка його проводила, хоча достеменно знала, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він ( ОСОБА_1 ) зазнав тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення, тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні й що такий стан здоров`я об`єктивно впливав на його спроможність захиститися від звинувачення у скоєнні дисциплінарного проступку, проте не зважила на ці відомості й таким чином позбавили можливості реалізувати права особи, стосовно якої проводитися службове розслідування. КДКП надала віри обставинами, які в основному випливають з пояснень ОСОБА_2 , яка як і він знаходилася в автомобілі на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, є єдиним свідком цієї пригоди і тих обставин, що передували їй. Наполягає на тому, що ОСОБА_2 прямо зацікавлена стверджувати, що під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 05 вересня 2017 року, за кермом автомобіля марки «Audi 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебував саме ОСОБА_1 , а не вона ( ОСОБА_2 ). Бо в іншому - протилежному випадку на ОСОБА_2 , яка насправді перебувала за кермом згаданого автомобіля, нависала кримінальна відповідальність за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 
Позивач покликається також на вибірковий, тенденційний, упереджений та обвинувальний підхід відповідача до використання матеріалів кримінального провадження № 42017141330000035 винятково супроти нього, за якого КДКП відверто проігнорувала докази, які заперечували його причетність до дорожньо-транспортної пригоди та водночас доводили, що він був пасажиром, а не водієм автомобіля марки «Audi 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Щодо цього зазначає також, що ухвала слідчого судді Галицького районного суду міста Львова про обрання запобіжного заходу та ухвала того самого судді й того самого суду про відсторонення підозрюваного ОСОБА_1 від посади прокурора відповідного підрозділу органу прокуратури, обидві від 24 квітня 2018 року, не є доказами вчинення дисциплінарного проступку, оскільки не містять викладу фактичних обставин, які би доводили те, що саме він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Таким судовим актом має бути тільки вирок суду.
2. Відповідач подав відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні заявлених у ньому вимог. Вважає, що спірне рішення КДКП ухвалила на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Висновок про вчинення дисциплінарного проступку ґрунтується на доказах, які наявні в матеріалах дисциплінарного провадження, а вид стягнення застосований з огляду на характер вчиненого проступку. КДКП зважила на особу, яка скоїла проступок, її службове становище, її службову характеристику, ступінь вини та інші обставини, що впливають на обрання виду дисциплінарного стягнення. З посиланням на фактичну та юридичну природу цих обставин Комісія мотивувала також, чому не застосувала до позивача іншого виду дисциплінарного стягнення.
Наголошується, що текст спірного рішення містить чіткі доводи існування складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 6 частини першої статті 43 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1697-VII), та посилання на конкретні матеріали, які зібрані під час перевірки та підтверджують вчинення дисциплінарного проступку.
Підкреслює, що дисциплінарне провадження провадилось винятково в рамках передбаченої Законом № 1697-VII процедури та в межах встановленої цим Законом компетенції. Оцінка фактам давалася тільки тим з них, які свідчили про наявність або відсутність у діях позивача складу дисциплінарного проступку, про ступінь його вини. Наголошує, що факти та обставини, які КДКП встановила під час дисциплінарного провадження, мають значення тільки для ухвалення рішень у рамках компетенції Комісії та жодним чином не можуть бути використані на користь доведення вини особи у вчиненні адміністративних, цивільних або кримінальних правопорушень.
Виокремлює, що хоча спірне рішення має посилання на відомості з матеріалів кримінального провадження № 42017141330000035, насправді ґрунтується на самостійних, відмінних правових підставах, зокрема, здобутих під час службового розслідування. Докази, покладені в основу рішення, КДКП здобула законно, відтак могла їх використати під час його ухвалення.
3. У відповіді на відзив позивач, покликаючись на доводи, аналогічні тим, які він виклав у позовній заяві, повідомив про низку порушень встановленої законодавством процедури проведення службового розслідування, які допустила КДКП, а також про однобічне сприйняття доказів, що містяться в матеріалах дисциплінарного провадження. Звертає увагу на суперечності у відзиві, що вкотре доводить незаконність спірного рішення. Вважає свій позов обґрунтованим, неспростовним і підставовим для його задоволення.
4. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 12 лютого 2024 року відмовив у задоволенні позовних вимог. 
Цей суд виходив з того, що відповідач, коли ухвалював спірне рішення, дотримався процедури розгляду дисциплінарної скарги (позивач був повідомлений про час та місце засідання КДКП, був присутнім на цьому засіданні, надавав пояснення).
Установив, що КДКП не вирішувала питання про обґрунтованість обвинувачення позивача у скоєнні кримінального правопорушення, яке здійснюється в межах кримінального провадження, а лише перевірила викладені в матеріалах службового розслідування відомості на предмет наявності складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 6 частини першої статті 43 Закону № 1697-VII.
Відзначила, що рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , хоча й ухвалено на підставі відомостей з [копій] матеріалів кримінального провадження № 42017141330000035, але ґрунтується на самостійних правових підставах, яким, зокрема, є й висновок про результати службового розслідування. Щодо цього суд зазначив, що в розумінні норм Закону № 1697-VII, правил Стандартів професійної відповідальності та основних прав і обов`язків прокурорів, прийнятих Міжнародною асоціацією прокурорів 23 квітня 1999 року, прокурори повинні завжди підтримувати честь та гідність професії; поводитись професійно, відповідно до закону, правил та етики їхньої професії; у будь-який час дотримуватись найвищих норм чесності, Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів. Для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності за такий дисциплінарний проступок, як одноразове грубе порушення правил прокурорської етики, КДКП має установити, зокрема, факт поведінки, що скомпрометувала звання працівника прокуратури, зашкодила репутації працівника прокуратури та авторитету прокуратури, викликала негативний громадський резонанс. При цьому обов`язкова наявність судового рішення, яким би було визнано особу прокурора винною у вчиненні кримінального правопорушення, склад якого передбачав би відповідні діяння, не є умовою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності.
Суд вважав, що в рамках обставин цієї справи позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності саме за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується поясненнями ОСОБА_2 про те, що вона і ОСОБА_1 протягом з 23 год 30 хв 04 вересня 2017 року до приблизно 13 год 00 хв 05 вересня 2017 року (до моменту дорожньо-транспортної пригоди) перебували разом, вживали алкогольні напої (шампанське, вино, пиво, коньяк), востаннє за 15 хв до пригоди, поясненнями самого позивача, які він дав безпосередньо на засіданні КДКП про спільне проводження часу з ОСОБА_2 упродовж з 23 год 30 хв 04 вересня 2017 року до приблизно 13 год 00 хв 05 вересня 2017 року, про виживання спиртного, а також висновком експерта від 06 грудня 2017 року № 4292/2017-т, згідно з яким у крові ОСОБА_1 виявлено спирт етиловий у кількості 1,55 % (проміле), що відповідає сп`янінню середнього ступеня.
Відповідно до інформації з відкритих даних інтернет-сайту «Судова влада» протягом 2021-2023 років щодо позивача були складені шість протоколів про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції).
Суд зважив також на те, що позивач, будучи сам у стані алкогольного сп`яніння, передав керування транспортним засобом ОСОБА_2 , яка, за її доводами, також вживала алкогольні напої, про що ОСОБА_1 був обізнаний, та перебувала в нестабільному психічному стані, про що зазначав позивач у поясненнях, наданих на засіданні КДКП.
На підставі цих обставин суд виснував, що позивач вчинив грубе порушення правил прокурорської етики, позаяк проігнорував етичні норми, які є основоположними нормами поведінки прокурора. Допущення подібної поведінки підриває авторитет як самого прокурора, так і органів прокуратури та держави в цілому. Такі дії мають своїм наслідком зростання обурення в суспільстві діями органів влади, провокують соціальні конфлікти.
Унікальність ознак діяльності органів прокуратури випливає з ролі і місця прокуратури в державному механізмі і юридичній системі, зі специфіки її функцій, особливостей правового статусу прокурора. Опанування засад професійної етики є особливо важливим для молодих фахівців, яким бракує життєвого досвіду, професійних вмінь та навичок етичної поведінки, психологічної стійкості до стресових ситуацій та труднощів у робочому процесі. Значна частина норм Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури має як морально-етичний, так і правовий характер, а їх додержання може забезпечуватися застосуванням засобів як морального, так і юридичного впливу.
Покликання позивача як на підставу для задоволення позову на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 03 липня 2023 року, залишений без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року, у справі № 443/856/18 суд першої інстанції відхилив з огляду на те, що позивача виправдано у зв`язку з ненаданням стороною обвинувачення достатніх доказів на підтвердження того, що за кермом автомобіля «Audi 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 05 вересня 2017 року, перебував саме ОСОБА_1 , а особу, яка керувала цим транспортним засобом у момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, не встановлено. Проте, попри такі судові рішення, факт наявності конфліктної ситуації, вживання  ОСОБА_1 алкогольних напоїв, передача управління автомобілем іншій особі, що передувало дорожньо-транспортній пригоді, є дійсністю, підтверджуються матеріалами дисциплінарного провадження та не спростовується ОСОБА_1 шляхом подання належних і допустимих доказів.
Відтак суд зробив висновок, що КДКП з урахуванням наведених обставин, а також відомостей, які характеризують особу позивача, дійшла цілком об`єктивного висновку про вчинення ним одноразового грубого порушення правил прокурорської етики, а спірне рішення ухвалено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством.
5. Позивач не погодився із цим рішенням суду та звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове - про задоволення позовних вимог.
Прохання мотивує тим, що судове рішення не відповідає вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо законності і обґрунтованості його ухвалення, повноти та об`єктивності аналізу фактичних обставин і зібраних у справі доказів. Під час розгляду цієї справи були порушені норми матеріального і процесуального права; висновки, яких дійшов суд першої інстанції, є хибними і передчасними.
Наголошує на тому, що суд першої інстанції не дотримався (не застосував) вимог частини шостої статті 78 КАС України, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного судового рішення. Повідомляє, що докази, якими обґрунтовувалося спірне рішення КДКП (здобуті у межах кримінального провадження), про те, що позивач керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння спростовані виправдувальним вироком суду, винесеним у межах кримінального провадження, а інших доказів КДКП не навела. Окремо звертає увагу на помилкове покликання суду на пояснення ОСОБА_2 , які вона наче дала на засіданні КДКП, хоча насправді на засіданні Комісії вона таких пояснень не давала, бо не перебувала на ньому.
Просить визнати такою, що не варта уваги, згоду суду першої інстанції з трактуванням КДКП відомостей з матеріалів кримінального провадження № 42017141330000035 як окремих самостійних підстав притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, оскільки цей дисциплінарний орган в описаній ситуації вийшов за межі своїх повноважень, вдався до хибних тверджень про розмежування двох видів відповідальності - кримінальної та дисциплінарної у цій ситуації, оскільки сам предмет доказування є аналогічним.
Єдиним підтвердженням того, що позивач керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння (що і було підставою для звільнено з посади), є твердження ОСОБА_2 , яка обмовила його через боязнь кримінальної відповідальності за частиною другою статті 286 КК України, а довести свою невинуватість (те, що за кермом авто перебувала ОСОБА_2 ) на стадії досудового розслідування згадуваного кримінального провадження не мав змоги, позаяк більше двох місяців перебував на стаціонарному лікуванні, що по суті є порушенням принципу змагальності сторін.
Звертає увагу, що покликання суду на відомості, які характеризують його, потрібно відхилити, позаяк вони жодним чином не спростовують та не підтверджують обставину, що є предметом розгляду у цій справі.
Вважає, що оскаржене рішення суду порушує його право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом, принцип презумпції невинуватості (статті 55, 62 Конституції України, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція)).
6. Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2024 року - без змін. Стверджує, що суд першої інстанції повно та правильно встановив обставини справи, дослідив докази у справі, надав їм правильну правову оцінку, з урахуванням чого ухвалив обґрунтоване судоверішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
З покликанням на рішення Верховного Суду, зокрема, від 12 квітня 2018 року (справа № 9901/424/18) та від 19 серпня 2018 року (справа № 9901/55/18) зазначає, що завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
У рамках розгляду таких справ суд надає правову оцінку оскаржуваному рішенню винятково в контексті дотримання відповідної процедури, не втручаючись у надану Комісією юридичну оцінку доказів, зібраних під час процедури проведення перевірки відомостей про дисциплінарний проступок прокурора, на предмет їх достатності.
Поряд із цим суди, розглядаючи справи про притягнення до дисциплінарної відповідальності, не наділені повноваженнями заміняти відповідний дисциплінарний орган і змінювати його рішення, зокрема шляхом застосування іншого виду дисциплінарного стягнення.
Суд у цій частині може надати [комплексну] оцінку діям і рішенню Комісії лише з позиції, чи діяв відповідач на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Стверджує, що у рамках спірних правовідносин суд перевірив оскаржуване рішення КДКП на предмет наявності критеріїв свавільності, упередженості чи явного необґрунтування. Фактів, які б ілюстрували наявність таких рис, апелянт не навів.
Вважає хибними та такими, що не відповідають вимогам законодавства, доводи апеляційної скарги про необґрунтованість (фікційність) висновків суду першої інстанції про доведеність наявності в його діях складу дисциплінарного проступку та існування фактичних передумов для притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Суд першої інстанції законно встановив, що КДКП не вирішувала питання про обґрунтованість обвинувачення позивача, яке здійснювалося в межах кримінального провадження, а лише перевірила викладені в матеріалах службового розслідування відомості на предмет наявності складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 6 частини першої статті 43 Закону № 1697-VII.
Рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ухвалено на підставі відомостей, наявних у матеріалах кримінального провадження № 42017141330000035 і матеріалах службового розслідування, та ґрунтується на самостійних правових підставах.
7. Ухвалою від 27 березня 2024 року Велика Палата відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 10 квітня 2024 року призначила розгляд справи на 25 квітня 2024 року о 14 год 30 хв.
8. Обставини справи коротко можна навести так.
Позивач працював в органах прокуратури з червня 2013 року (присягу працівника прокуратури прийняв 28 березня 2014 року). Прокурор Львівської області наказом від 30 червня 2016 року № 1380к призначив ОСОБА_1 на посаду прокурора Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області. 
За час роботи в органах прокуратури характеризувався задовільно, не заохочувався, дисциплінарні стягнення не застосовувалися.
08 травня 2018 року до КДКП надійшла дисциплінарна скарга прокурора Львівської області Квятківського Ю. В. про вчинення прокурором Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_1 дисциплінарного проступку. У скарзі зазначалося, що під час проведення службового розслідування були вивчені матеріали кримінального провадження № 42017141330000035, зібрані відомості, які містили в собі ознаки дисциплінарного проступку, який вчинив позивач. Суть проступку полягала в тому, що позивач скоїв дії, які порочать його як працівника прокуратури, характеризують його як працівника прокуратури, котрий не дотримується Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого Всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017 року (далі - Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів).
Цього ж дня за допомогою автоматизованої системи ця скарга для вирішення питання про відкриття дисциплінарного провадження була визначена члену КДКП Сергійчуку С. О. , який 23 травня 2018 року ухвалив рішення про відкриття дисциплінарного провадження № 11/2/4-782дс-172дп-18 щодо позивача.
За результатами перевірки член КДКП Сергійчук С. О. 02 липня 2018 року склав висновок про наявність дисциплінарного проступку.
За висновком службового розслідування, позивач 05 вересня 2017 року десь о 12 год 45 хв в місті Жидачеві на вулиці Фабричній поблизу будинку № 2 керував автомобілем марки «Ауді-100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння і вчинив дорожньо-транспортну пригоду. Невдовзі після дорожньо-транспортної пригоди водій цього автомобіля ОСОБА_1 , який перебував в непритомному стані, був госпіталізований у реанімаційне відділення Жидачівської центральної лікарні, а пасажир автомобіля ОСОБА_2 - у травматологічне відділення цієї ж лікарні у зв`язку з відкритим переломом нижньої третини гомілки лівої ноги.
КДКП розглянула наведений висновок службового розслідування про наявність у діях ОСОБА_1 ознак дисциплінарного проступку і 05 вересня 2018 року ухвалила рішення № 366дп-18 «Про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_1 ». Цим рішенням КДКП притягнула позивача до дисциплінарної відповідальності та наклала на нього адміністративне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.
Із висловленням застереження про ненадання оцінки діям позивача, що можуть свідчити про наявність у них складу злочину, Комісія підсумувала, що сам факт керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння давав підстави виснувати про вчинення ОСОБА_1 дій, що шкодять його репутації та плямують авторитет органів прокуратури.
КДКП узагальнила і констатувала, що позивач вчинив одноразове грубе порушення правил прокурорської етики, тобто скоїв дисциплінарний проступок, передбачений статтею 19 Закону № 1697-VII та частиною другою статті 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів.
З позиції КДКП, дисциплінарне протиправне діяння, яке ОСОБА_1 поставлено за провину, підтверджується:
- матеріалами службового розслідування скоєння 05 вересня 2017 року дорожньо-транспортної пригоди, яка призвела до травмування людини і до якої причетний прокурор Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_1 ;
- поясненнями ОСОБА_2 про те, що дорожньо-транспортну пригоду спричинив позивач, який керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння. Внаслідок цієї пригоди вона отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Окрім іншого, ОСОБА_2 повідомила, що перебувала разом з ОСОБА_1 весь час з 23 год 30 хв 04 вересня 2017 року до приблизно 13 год 00 хв 05 вересня 2017 року (до моменту дорожньо-транспортної пригоди) та протягом цього часу вони вживали алкогольні напої (шампанське, вино, пиво, коньяк), востаннє за 15 хв до пригоди;
- поясненнями ОСОБА_5 про те, що 04 вересня 2017 року приблизно о 19 год 20 хв він надав ОСОБА_1 власний транспортний засіб, яким згодом була спричинена дорожньо-транспортна пригода;
- висновком судово-токсикологічної експертизи від 06 грудня 2017 року № 4292/2017-т про виявлення в крові позивача етилового спирту в кількості 1,55 % (проміле);
- двома ухвалами слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 24 квітня 2018 року про відсторонення підозрюваного ОСОБА_1 від посади прокурора Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області на строк два місяці та застосування до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання.
Позивач вважає спірне рішення КДКП протиправним, тому оспорив його до Верховного Суду як суду першої інстанції.
Згодом стало відомо, що Мостиський районний суд Львівської області вироком від 03 липня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 443/856/18 (кримінальне провадження № 42017141330000035 від 05 вересня 2017 року) визнав ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, та виправдав його на підставі пункту 2 частини першої статті 373 Кримінального процесуального кодексу України через недоведеність того, що кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений ОСОБА_1 .
9. Велика Палата пам`ятає про завдання апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції та про межі апеляційного перегляду, зважила на доводи, викладені в апеляційній скарзі, на предмет їх задоволення та аргументи відзиву відповідача протилежного змісту і значення, заслухала пояснення сторін, висловлені на судовому засіданні, ще раз перевірила матеріали справи і вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктами 2, 4, 10 частини першої статті 3 Закону № 1697-VII діяльність прокуратури ґрунтується на засадах законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності; презумпції невинуватості; неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки.
За пунктами 3, 4 частини четвертої статті 19 цього Закону прокурор зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.
За правилами частин першої та другої статті 45 Закону № 1697-VII дисциплінарне провадження - це процедура розгляду КДКП дисциплінарної скарги, у якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку. Право на звернення до КДКП з дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти.
Ця процедура передбачає: 1) відкриття дисциплінарного провадження; 2) проведення перевірки дисциплінарної скарги; 3) розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора; 4) прийняття рішення у дисциплінарному провадженні стосовно прокурора; 5) оскарження рішення, прийнятого за результатами дисциплінарного провадження; 6) застосування до прокурора дисциплінарного стягнення.
Частинами четвертою та десятою статті 46 Закону № 1697-VII визначено, що після відкриття дисциплінарного провадження член КДКП проводить перевірку в межах обставин, повідомлених у дисциплінарній скарзі. У разі виявлення під час перевірки інших обставин, що можуть бути підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, інформація про це включається у висновок члена КДКП за результатами перевірки. Член КДКП за результатами перевірки готує висновок, який повинен містити інформацію про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора та виклад обставин, якими це підтверджується.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1697-VII розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засіданні КДКП. На засідання запрошуються особа, яка подала дисциплінарну скаргу, прокурор, стосовно якого відкрито дисциплінарне провадження, їхні представники, а в разі необхідності й інші особи. Повідомлення про час та місце проведення засідання КДКП має бути надіслано не пізніш як за десять днів до дня проведення засідання.
Розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засадах змагальності. На засіданні КДКП заслуховуються пояснення члена КДКП, який проводив перевірку, пояснення прокурора, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, та/або його представника і в разі необхідності інших осіб (частина п`ята статті 47 Закону № 1697-VII).
За правилами частини першої статті 49 Закону № 1697-VII на прокурора можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: 1) догана; 2) заборона на строк до одного року на переведення до органу прокуратури вищого рівня чи на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (крім Генерального прокурора); 3) звільнення з посади в органах прокуратури.
Відповідно до пунктів 5, 6 частини першої статті 43 Закону № 1697-VII прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження, зокрема, за: вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.
Частиною другою статті 43 Закону № 1697-VII передбачено, що притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності не виключає можливості притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом.
10. З метою визначення основних принципів, моральних норм та правил прокурорської етики, якими повинні керуватися прокурори при виконанні своїх службових обов`язків та поза службою, Всеукраїнська конференція прокурорів затвердила Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів, який був чинним на час вчинення позивачем дій, котрі Комісія кваліфікувала як дисциплінарний проступок. Відповідно до частин першої та другої статті 11 цього Кодексу прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність. Своєю доброчесністю, принциповістю, компетентністю, неупередженістю та сумлінним виконанням службових обов`язків сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї.
Під час виконання службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури. Порушення службової дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими для прокурора і тягнуть передбачену законом відповідальність (частина перша статті 16 Кодексу професійної етикита поведінки прокурорів).
За правилами частин другої та третьої статті 21 цього Кодексу прокурору слід уникати особистих зв`язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, скомпрометувати звання прокурора, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний суспільний резонанс. Поза службою поводитися коректно і пристойно.
У відносинах з громадянами поза службою працівник прокуратури має бути взірцем законослухняності, добропорядності, додержання загальновизнаних норм моралі та поведінки (частина друга статті 31 Кодексу професійної етикита поведінки прокурорів).
У статтях 32, 33 цього Кодексу передбачено, що оцінка дотримання норм професійної етики та поведінки прокурора може проводитися під час дисциплінарного провадження та надаватися при вирішенні питань щодо підвищення по службі, присвоєння класного чину, підготовці характеристик та рекомендацій. Відповідно до [Закону № 1697-VII] прокурори зобов`язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу. Їх порушення тягне відповідальність, встановлену законом. У разі систематичного (два і більше разів протягом одного року) або одноразового грубого порушення правил прокурорської етики прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
Згідно з пунктом 2 Порядку організації роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 13 квітня 2017 року № 111, до дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, належить, зокрема, керування транспортними засобами у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння або відмова від проходження огляду з метою виявлення стану сп`яніння та ненадання документів, які підтверджують, що прокурор не перебував у такому стані.
Пунктом 4 частини четвертої статті 19 Закону № 1697-VII визначено, що прокурор зобов`язаний додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.
Відповідно до Стандартів професійної відповідальності та основних прав і обов`язків прокурорів, прийнятих Міжнародною асоціацією прокурорів 23 квітня 1999 року, прокурори повинні завжди підтримувати честь та гідність професії; поводитись професійно, відповідно до закону, правил та етики їхньої професії; у будь-який час дотримуватись найвищих норм чесності.
Статтями 32, 33 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів передбачено, що оцінка дотримання норм професійної етики та поведінки прокурора може проводитися під час дисциплінарного провадження та надаватися при вирішенні питань щодо підвищення по службі, присвоєння класного чину, підготовці характеристик та рекомендацій.
Відповідно до Закону № 1697-VII прокурори зобов`язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу. Їх порушення тягне відповідальність, встановлену законом.
У разі систематичного (два і більше разів протягом одного року) або одноразового грубого порушення правил прокурорської етики прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
11. Предметом спору у цій справі є спірне рішення КДКП, яке, на думку позивача, не може існувати, позаяк основну підставу (що він керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння) спростовано вироком суду, який набрав законної сили. Відтак треба вважати, що спірне рішення Комісії має бути скасованим як безпідставне.
12. В апеляційній скарзі ключовим доводом ОСОБА_1 є те, що КДКП безпідставно утвердилася в думці, що він ( ОСОБА_1 ) кермував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння і таким чином скоїв грубе порушення правил прокурорської етики прокурора. Для такої думки не може бути підстав, бо вироком Мостиського районного суду Львівської області від 03 липня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року, у справі № 443/856/18 (кримінальне провадження № 42017141330000035 від 05 вересня 2017 року) він ( ОСОБА_1 ) визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, та виправданий на підставі пункту 2 частини першої статті 373 Кримінального процесуального кодексу України через недоведеність його участі у вчиненні кримінального правопорушення, поставленого йому за провину. Однак суд першої інстанції не взяв до уваги вирок суду, який набрав законної сили і спростовує протиправність діяння, яке Комісія кваліфікувала, а суд своєю чергою погодився з такою юридичною оцінкою відповідача, як дисциплінарний проступок.
13. Відповідаючи на порушені в апеляційній скарзі питання, зокрема й ті, які апелянт позиціонує як домінанті, Велика Палата вважає доводи скарги непереконливими, неістотними, непричиновими та такими, що не мають під собою правового підґрунтя, з огляду на таке.
Як уже зазначалося, Закон № 1697-VII визначає поняття дисциплінарного провадження, порядок розгляду скарги, повноваження дисциплінарного органу, права прокурора, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, види дисциплінарних стягнень та порядок оскарження рішення, ухваленого за результатами дисциплінарного провадження.
Для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності за одноразове грубе порушення правил прокурорської етики КДКП має установити, зокрема, факт поведінки, що скомпрометувала звання працівника прокуратури, зашкодила репутації працівника прокуратури та авторитету прокуратури, викликала негативний громадський резонанс. При цьому обов`язкова наявність судового рішення, яким би було визнано особу прокурора винною у вчиненні кримінального правопорушення, склад якого передбачав би відповідні діяння, не є умовою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності.
Велика Палата зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися в контексті правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 6 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
З матеріалів справи вбачається, що після надходження дисциплінарної скарги про вчинення позивачем дисциплінарного проступку член КДКП, на якого розподілена ця скарга, виконав ряд дій, спрямованих на з`ясування обставин, викладених у скарзі, зокрема, витребував матеріали службового розслідування стосовно позивача, службову характеристику, запропонував позивачу надити пояснення тощо. Надалі цей член КДКП склав висновок, який був розглянутий на засіданні КДКП і став основою, на підставі якої повноважний склад дисциплінарного органу ухвалив оскаржене рішення. На засіданні КДКП позивач був присутній та мав можливість скористатися всіма наданими йому правами.
Ці обставини позивач не заперечує, натомість не може примиритися з їхньою кваліфікацією і висновками, яких КДКП дійшла за наслідками розгляду цих обставин, коли побачила в них ознаки дисциплінарного проступку.
Велика Палата нагадує, що повноваження КДКП стосовно оцінювання обставин, пов`язаних з дисциплінарним проступком прокурора, його особистих якостей, наявність чи відсутність шкоди авторитету прокуратури внаслідок дій чи бездіяльності прокурора, якому ставлять у провину вчинення дисциплінарного проступку, вибір виду дисциплінарного стягнення - є дискреційними та належать до її виключних повноважень, у зв`язку із чим результати такої оцінки не можуть бути об`єктом судового контролю. Проте Велика Палата вкотре наголошує, що дискреція не може перетворюватися на свавілля.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Принагідно треба зазначити, що позивач по суті не заперечує наявності дискреційних повноважень у КДКП, проте звертається до суду і просить, щоб суд переглянув обставини, які були предметом розгляду дисциплінарного органу, побачив та оцінив ці обставини так, як їх бачить та оцінює позивач через призму вироку суду, яким його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення.
14. Відповідно до вироку суду від 03 липня 2023 року, залишеного без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, позивача визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, та виправдано його на підставі пункту 2 частини першої статті 373 Кримінального процесуального кодексу України - у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.
З-поміж іншого, місцевий загальний суд виснував, що надані стороною обвинувачення докази не доводять цілком і «поза розумним сумнівом», що кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_1 , вчинив останній.
Натомість сторона захисту ініціювала дослідження достатнього обсягу доказів, який у своїй сукупності свідчить про недостовірність деяких доказів обвинувачення, про їхню спростованість та, на противагу доказам обвинувачення, обґрунтовано доводять невинуватість ОСОБА_1 .
Суд, який постановив виправдувальний вирок, зазначив також, що орган досудового розслідування мав можливість повною мірою провести досудове розслідування, зібрати належні докази, щоб звинувачувати позивача у вчиненні поставленого йому за провину кримінального правопорушення відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Однак сторона обвинувачення цього не зробила. 
Суд охарактеризував досудове розслідування як вкрай непрофесійне, поверхневе, однобічне, необ`єктивне та упереджене, що супроводжувалось грубими порушеннями вимог процесуального закону, яке потягло невстановлення всіх обставини дорожньо-транспортної пригоди, які мають істотне та вирішальне значення для з`ясування того, хто саме був за кермом транспортного засобу.
15. Як видно з матеріалів справи, суд першої інстанції не оминув увагою виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_1 , але слушно визнав, що наявність цього виду вироку, а особливо підстави його винесення, не заперечують описаної вище власне події дорожньо-транспортної пригоди, справжності (дійсності) фактичних обставин цієї події; обсягу, перебігу та набору фактів цього діяння; кола учасників дорожньо-транспортної пригоди та ролі (поведінки) кожного з них окремо і спільно як до, так і після настання цього явища; часу, умов та обстановки, які передували дорожній пригоді; наслідків у вигляді тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, спричинених учасникам дорожнього руху під час описаної дорожньо-транспортної пригоди; перебування автомобіля марки «Audi 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , саме в користуванні позивача; положення цього автомобіля відразу після аварії; поведінку ОСОБА_1 як прокурора під час з`ясування обставин настання дорожньо-транспортної пригоди тощо. 
Цей вирок не відкидає й того, що під час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 знаходився в стані алкогольного сп`яніння. Не унеможливлює виправдувальний вирок й можність суду першої інстанції визначити й оцінити такий поведінковий компонент, як стан позивача незадовго до події дорожньо-транспортної пригоди, зумовлений його тривалим (не виключено, безсонним) перебуванням у товаристві свідка ОСОБА_2 (яка відповідно до матеріалів справи перебуває у шлюбі) упродовж з 23 год 30 хв 04 вересня 2017 року до приблизно 13 год 00 хв наступного дня, під час якого, як пояснила свідок ОСОБА_2 , вони вживали різні спиртні напої.
Суд першої інстанції не проігнорував висновків виправдувального вироку про недоведеність винуватості позивача у скоєнні інкримінованого йому кримінального порушення, протиправна сторона якого передбачає відповідальність, зокрема, за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Як і КДКП, яка кваліфікувала поведінку як грубе порушення правил прокурорської етики шляхом ігнорування заборон на поведінку, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури, так і суд першої інстанції, який погодився із цією кваліфікацією, відзначили, що винність позивача у вчиненні дисциплінарного проступку основували не так і не лише на інформації про те, що позивач керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, керування яким за описаних конкретних обставин може мати кримінально-правове значення, як на сукупності зовнішніх поведінкових дій, які дозволяють визначити ті ознаки діяння, які охоплюються складом дисциплінарного проступку, поставленого за провину позивачу.  
З огляду на наведене Велика Палата погоджується із висновком суду першої інстанції про відхилення покликання позивача на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 03 липня 2023 року, залишений без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року, у справі № 443/856/18 як на підставу для задоволення цього позову.
16. Як хибні і неспроможні треба визнати доводи апеляційної скарги про звільнення позивача відповідно до частини шостої статті 78 КАС України від обов`язку доказувати (обґрунтовувати) ту обставину, що він не керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння.
За правилами частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тобто за змістом вказаної норми для адміністративного суду є обов`язковими вирок суду в кримінальному провадженні лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Якщо повернутися до змісту вироку суду щодо позивача, то у цьому судовому рішенні не встановлено тієї обставини, що позивач не перебував за кермом автомобіля, натомість суд вказав, що з огляду на неналежну роботу органів досудового розслідування та сторони обвинувачення в суду не було доказів ствердно сказати, хто саме перебував за кермом автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди.
Велика Палата погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що не було підстав брати до уваги вирок місцевого суду як підставу для звільнення від доказування щодо події, що позивач не перебував за кермом автомобіля.
17. Отож в аспекті обставин і аргументів, які КДКП встановила і виклала в оскарженому рішенні, обставин та мотивів, наведених в оскарженому судовому рішенні, Велика Палата вважає, що ні в суду першої інстанції, ні у Великої Палати немає вагомих, достатніх підстав для втручання в оскаржуване рішення дисциплінарного органу, оскільки це рішення не видається і не є незаконним, надмірно формальним, свавільним, явно несправедливим, дискримінаційним, номінальним, декларативним чи таким, що містить істотні порушення здійснення процедури розгляду дисциплінарного провадження, зокрема й права позивача бути почутим, за яких таке рішення дисциплінарного органу не може залишатися в силі.
Відповідач у спірному рішенні аргументував, які саме обставини та у зв`язку із чим, на його думку, можуть негативно вплинути на суспільну довіру до органів прокуратури.
Рішення ухвалено на відкритому засіданні на підставі наявних у КДКП матеріалів, після їх дослідження та обговорення обставин, що стали підставою для відкриття дисциплінарного провадження, за особистою участю позивача та з урахуванням наданих відповідей на поставлені членами КДКП запитання.
Беручи до уваги те, що відповідач ухвалив спірне рішення на підставі волевиявлення більшості його членів за результатом дослідження обставин на відкритому засіданні, яке відбулося за участі позивача, навів мотиви свого висновку, Велика Палата не вбачає упередженості чи свавільності у діях відповідача або інших обставин, які б дозволяли ставити під сумнів результати голосування членів КДКП.
18. Частина перша статті 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На дотримання цих правил суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив докази у справі та, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
19. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
20. Велика Палата визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права та немає причин для втручання в нього.
Твердження апеляційної скарги не містять підстав чи суджень, що зобов`язували б поглянути на спірні відносини по-іншому й визнати їх достатніми для втручання в судове рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять жодних вагомих підстав для визнання рішення суду першої інстанції протиправним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2024 року - без змін.
Керуючись статями 243, 266, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточноюй оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               В. Ю. Уркевич
Суддя-доповідач                                                                                       М. І. Гриців
Судді:                                    О. Л. Булейко                                              С. Ю. Мартєв
І. А. Воробйова                                           К. М. Пільков
Ж. М. Єленіна                                             С. О. Погрібний
І. В. Желєзний                                             О. В. Ступак
Л. Ю. Кишакевич                                        І. В. Ткач
В. В. Король                                                О. С. Ткачук
О. В. Кривенда                                            Є. А. Усенко
М. В. Мазур                                                 Н. В. Шевцова