ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2024 року
м. Київ
справа № 643/15788/18
провадження № 51-1993км23
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції
засудженого                                      ОСОБА_6 ,
захисника                                           ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7  в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018220470005357, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого 08 липня 2013 року вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
Вступ
ОСОБА_6 26 вересня 2018 року, будучи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, вчинив закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_8 .
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 02 лютого 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.
Вирішено питання стосовно речових доказів і процесуальних витрат.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року вирок суду першої інстанції змінено в частині призначеного покарання та призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років. В іншій частині вирок залишено без змін.
Установлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
26 вересня 2018 року приблизно о 14:30 ОСОБА_6 біля парковки, розташованої поблизу КП «Харківпарксервіс» на вул. Владислава Зубенка, 44-А в м. Харкові, перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, у ході конфлікту на ґрунті неприязних відносин зі знайомим ОСОБА_8 через нерівномірний розподіл отриманих коштів за раніше зданий металобрухт, діючи з прямим умислом і метою вбивства, заподіяв ОСОБА_8 клинком ножа два удари в живіт та грудну клітку справа. При цьому ОСОБА_8 , схопив ОСОБА_6 за обличчя й відштовхнув від себе з метою уникнути отримання інших ножових поранень. У цей час ОСОБА_6 завдав ОСОБА_8 клинком зазначеного вище ножа одного удару в ділянку грудної клітки зліва.
У результаті протиправних дій ОСОБА_6 заподіяв ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки справа з пораненням міжреберної артерії, правої легені; проникаючого              колото-різаного поранення живота з наскрізним пораненням печінки; непроникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва.
Після спричинення ОСОБА_8 ножових поранень ОСОБА_6 , уважаючи, що він вчинив усі дії, необхідні для доведення свого злочинного умислу до кінця, залишив місце вчинення кримінального правопорушення. Однак позбавлення життя ОСОБА_8 не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі ОСОБА_6 , а саме - внаслідок виявлення ОСОБА_8 із ножовими пораненнями перехожими особами і своєчасного надання йому медичної допомоги.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Свої вимоги мотивує тим, що ухвала апеляційного суду не відповідає приписам ст. 370 КПК України та всупереч ст. 419 цього Кодексу в ній не надано належної оцінки доводам його апеляційної скарги. Зокрема, не отримали належної оцінки, на його переконання, такі доводи:
-         щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_6 .
В апеляційній скарзі захисник указував, що підзахисний не мав умислу на вбивство ОСОБА_8 , а тілесні ушкодження заподіяв останньому при перевищенні меж необхідної оборони й у стані сильного душевного хвилювання. При цьому не спростовано твердження про те, що ОСОБА_6 оборонявся від протиправних дій ОСОБА_8 та після заподіяння ударів ножем не був позбавлений можливості довести злочин до кінця, оскільки, попри те, що потерпілий не втратив свідомості та самостійно покинув місце події, ОСОБА_6 не вчинив далі стосовно нього будь-яких протиправних дій, направлених на вбивство останнього. Тому, на переконання захисника, дії ОСОБА_6 необхідно було кваліфікувати за ст. 124 КК України;
-    про неналежну оцінку судом першої інстанції:
а) наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 ;
б) показань свідка ОСОБА_9 , який під час судового розгляду підтвердив зухвалу поведінку потерпілого по відношенню до ОСОБА_6 ;
-    стосовно неупередженості прокурора у кримінальному провадженні.
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційну скаргу захисника прокурор просить залишити її без задоволення як безпідставну.
У судовому засіданні захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу,  прокурор заперечувала щодо її задоволення.
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження в касаційному суді
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
За правилами з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
При цьому колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду в касаційному суді. Разом з тим суд касаційної інстанції здійснює перевірку того, чи додержалися суди попередніх інстанцій процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Положення ст. 94 КПК України передбачають, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
За змістом ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, указаних вимог закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 дотримано в повному обсязі.
Визнаючи ОСОБА_6 винуватим, суд першої інстанції врахував показання самого засудженого, який не оспорював факту заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 ; показання потерпілого ОСОБА_8 (помер станом на час розгляду справи Октябрським районним судом м. Полтави, був допитаний під час досудового розслідування та попереднього розгляду справи в суді першої інстанції), який пояснив, що 25 вересня 2018 року він і ОСОБА_9 погодилися на пропозицію ОСОБА_6 допомогти донести до пункту приймання металобрухту швелер за грошову винагороду. У ніч із 25 на 26 вересня 2018 року вони втрьох вживали спиртні напої, очікуючи від власника пункту гроші за цей металевий виріб. Коли ОСОБА_6 та ОСОБА_8 прокинулися, ОСОБА_9 вже не було. Приблизно о 08 годині власник пункту віддав приблизно 200 гривень за металобрухт, після чого він ( ОСОБА_8 ) разом із обвинуваченим придбали спиртні напої, потім зайшли до аптеки, де ОСОБА_6 купив «Набуфен» і зробив собі ін`єкцію. Вказує, що не брав телефон ОСОБА_6 і не погрожував обвинуваченому кувалдою. Далі в них виник конфлікт, оскільки ОСОБА_6 уважав, що ОСОБА_9 передав йому недостатню суму грошових коштів, отриманих унаслідок реалізації металобрухту. Приблизно о 14 годині, коли вони зайшли за кущ, ОСОБА_6 раптово завдав йому два удари ножем у тулуб. Потім знову замахнувся, але він схопив ОСОБА_6 за обличчя та відштовхнув від себе, у цей час обвинувачений заподіяв йому ще один удар ножем у грудну клітку й далі втік. 
Також суд узяв до уваги показання свідка ОСОБА_9 , згідно якими він є знайомим ОСОБА_6 , якось восени, рік він не пам`ятає, вони з ОСОБА_6 зустріли потерпілого та допомогли йому нести металобрухт на пункт приймання, потім разом вживали спиртні напої, а пізніше він поїхав додому. Коли випивали, потерпілий провокував конфлікт, поводився зверхньо, бо вважав себе за старшого. Свідок показав, що у віці 16-17 років ОСОБА_6 займався боксом, але агресивним ніколи не був. 
В основу обвинувального вироку покладено і висновок судово-медичного експерта відділу судово-медичної експертизи від 19 жовтня 2018 року № 09-1743-с/2018, згідно з яким у ОСОБА_8 були наявні тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення грудної клітки справа з пораненням міжреберної артерії, правої легені; проникаюче колото-різане поранення живота з наскрізним пораненням печінки; непроникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва, з розвитком правобічного гемотораксу, медіастинальної гематоми, гемоперитонеуму та геморагічного шоку. Виникнення цих ушкоджень характерне для трьох дій гострого предмета з колючо-ріжучими властивостями. Напрямки раневих каналів є такими: рани грудної клітки справа - від низу до верху, спереду назад, зовні всередину і в ІІІ міжребер`ї з проникненням у плевральну порожнину; рани грудної клітики зліва - від низу до верху, спереду назад, зліва направо і сліпо закінчується в межах підшкірної клітковини; рани живота - зверху вниз, спереду-назад, справа наліво і проникає в черевну порожнину. Також були враховані інші письмові докази.
Суд першої інстанції, оцінивши всі докази з урахуванням вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі.
Колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, були також предметом перевірки суду апеляційної інстанції за апеляційними скаргамизасудженого та його захисника. За результатами перегляду апеляційний суд визнав висновки суду першої інстанції обґрунтованими, навівши при цьому в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення. 
Стосовно доводів про відсутність в діях ОСОБА_6 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та про необхідність кваліфікації його дій за ст. 124 КК України, які, на думку захисника, не перевірив апеляційний суд.
Так, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів установила, що апеляційний суд, усупереч тверджень захисника, дослідив і перевірив доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_6 умислу на вбивство ОСОБА_8 та про заподіяння винним ушкоджень потерпілому при перевищенні меж необхідної оборони. Цей суд погодився з висновками суду першої інстанції, при цьому спростував доводи сторони захисту із зазначенням обґрунтованих аргументів щодо цього. З указаними висновками погоджується і колегія суддів, виходячи з таких міркувань. 
Стаття 124 КК України передбачає відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Діяння, визначене ст. 124 КК України, характеризується заподіянням шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень тому, хто посягає, при захисті від суспільно небезпечного посягання, але з перевищенням меж необхідної оборони, тобто при явній невідповідності зазначеної шкоди небезпечності посягання або обстановці захисту. Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 124 КК України є обстановка вчинення злочину - перебування винного під час вчинення цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця.
Статтею 36 КК передбачено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. 
Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього підстави. Така підстава, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, характеризується двома елементами: вчиненням особою суспільно-небезпечного посягання та необхідністю його негайного відвернення або припинення.
Перший елемент підстави необхідної оборони - це наявність суспільно небезпечного посягання. Об`єктом суспільно небезпечного посягання можуть бути, зокрема, охоронювані законом права та інтереси іншої особи, тобто особи, яка хоча і була піддана посяганню, але сама їх не захищає і на захист якої стала інша особа. Істотною характеристикою суспільно небезпечного посягання є його наявність,  тобто тривалість у часі, протягом якого тільки і можлива необхідна оборона.
Другий елемент, що характеризує підставу необхідної оборони, - це наявність у того, хто захищається, потреби в негайному відверненні чи припиненні наявного суспільно-небезпечного посягання. 
Існування підстави для необхідної оборони свідчить про те, що особа перебуває у стані необхідної оборони, тобто в неї виникло право на захист правоохоронюваних інтересів шляхом завдання шкоди тому, хто посягає. Таке право існує в особи лише протягом часу, коли вона перебуває в стані необхідної оборони. У разі, якщо такий стан закінчився, то право на необхідну оборону припиняється. Якщо, незважаючи на це, особа все ж таки заподіює шкоду особі,  що здійснювала суспільно небезпечне посягання, то вона  підлягає кримінальній відповідальності за заподіяну шкоду на загальних підставах.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи сторони захисту, проаналізувавши наявні у справі докази, дійшов висновку, що потерпілий суспільно-небезпечного посягання на життя та здоров`я ОСОБА_6 , яке би могло викликати в останнього стан необхідної оборони та вимагало заподіяння ОСОБА_8 поспіль трьох ножових поранень, останній не вчиняв. При цьому, апеляційний суд зазначив, що доводи ОСОБА_6 про побоювання щодо заподіяння йому ударів кувалдою потерпілим також не знайшли свого підтвердження, оскільки цей предмет в момент конфлікту не був у руках ОСОБА_8 . На переконання колегії суддів, слушними є висновки апеляційного суду і про те, що локалізація завданих ОСОБА_6 у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння потерпілому ОСОБА_8 ножових поранень у життєво-важливі органи (грудну клітку й живіт), їх характер і механізм завдання (більшість ударів заподіяно за напрямком зверху вниз, що вказує на умисний характер їх спричинення), а також значна кількість (три удари) із глибоким прокиненням у внутрішні органи, використане знаряддя злочину (ніж) та поведінка ОСОБА_6 як під час, так і після вчинення злочину (залишив місце злочину й не надав допомоги потерпілому), свідчать саме про спрямованість умислу засудженого на позбавлення ОСОБА_8 життя під час завдання йому ударів ножем.
Також апеляційний суд у своїх висновках проаналізував і зіставив з наявними в матеріалах провадження доказами показання потерпілого ОСОБА_8 та констатував, що вони відповідають даним протоколів огляду речей від 09 і 12 жовтня 2018 року з доданим технічним носієм інформації, відповідно до яких, суд зазначив, що хоча сам процес заподіяння ножових поранень на відеозаписі не відображений, оскільки дії відбувалися за перешкодою (фурою та кущами), утім, установлено, що в руках ОСОБА_8 , перед заподіянням йому поранень ОСОБА_6 , будь-яких предметів не було, а рюкзак, де, за твердженням засудженого, містилася кувалда, висів за плечима, на спині потерпілого. До того моменту як ОСОБА_8 і ОСОБА_6 зайшли за кущі, вони йшли поруч спокійно, ОСОБА_8 не вчиняв ніяких конфліктних дій і не провокував, після чого обидва зникли з поля зору спочатку за фурою о 14:25, а потім за кущами о 14:28, і вже о 14:29 ОСОБА_6 раптово вибіг із кущів у зворотному напрямку впродовж паркану паркувального майданчика, що спростовує версію ОСОБА_6 про те, що він пішов за ОСОБА_8 після заподіяних поранень до дороги і там забрав у нього там телефон (т. 1, а.п. 206-210). 
Також апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту стосовно впливу прокурора ОСОБА_10 на потерпілого ОСОБА_8 у ході слідства і визнав їх необґрунтованими. При цьому послався на те, що в даному кримінальному провадженні, прокурор ОСОБА_10 під час досудового розслідування взагалі не брав участі і не входив до групи прокурорів (брав участь уже в ході судового провадження в місцевому суді). Водночас потерпілий у процесі неодноразових допитів на стадіях досудового розслідування та попереднього розгляду в суді першої інстанції не вказував про здійснення на нього тиску прокурором у цьому провадженні, надавав стабільні показання і не змінював їх. Тому суд дійшов висновку, що відсутні об`єктивні підстави ставити під сумнів показання ОСОБА_8 , які, крім того, підтверджуються іншими доказами. Той факт, що в іншому провадженні, яке не має будь-якого зв`язку з обставинами цього провадження, ОСОБА_8 мав статус обвинуваченого та заявляв відвід прокурору ОСОБА_10 , жодним чином не вплинуло на достовірність повідомлених потерпілим даних.З такими висновками суду погоджується і колегія суддів.
Не були залишені без уваги апеляційного суду і посилання засудженого ОСОБА_6 на те, що потерпілий першим завдав йому удару кулаком через небажання віддавати мобільний телефон. Так, апеляційний суд зазначив, що вказані твердження спростовуються показаннями потерпілого, а також даними висновку експерта від 25 жовтня 2018 року № 1507, відповідно до якого на поверхні вилученого в ОСОБА_6 мобільного телефону «Самсунг» чорного кольору слідів рук не виявлено.
Звернув апеляційний суд у своєму рішенні належну увагу і на показання свідка ОСОБА_9 в тій частині, що потерпілий поводився зверхньо, вважаючи себе за старшого, ще тоді, коли вони здавали металобрухт. Водночас апеляційний суд зазначив, що такі висловлювання не свідчать про здійснення ОСОБА_8 суспільно-небезпечного посягання на ОСОБА_6 у момент злочину чи створення передумов для цього. Крім того, апеляційний суд акцентував у своєму рішенні на тому, що після отримання грошових коштів за металобрухт свідок ОСОБА_9 залишив ОСОБА_6 і ОСОБА_8 (період - майже пів дня ), тобто задовго до заподіяння винним ножових поранень потерпілому, та не був свідком будь-яких обставин, що передували замаху на вбивство. Отже, посилання захисника на те, що апеляційний суд не зважив на доводи захисту щодо зазначених показань свідка   ОСОБА_9 , є безпідставними та спростовуються викладеним вище.
Були предметом перевірки апеляційного суду і твердження засудженого та його захисника про наявність тілесних ушкоджень у засудженого.
Надаючи відповідь на цей довід, апеляційний суд послався на висновок             судово-медичної експертизи від 28 вересня 2018 року № 09/1718- С/2018, яким установлено наявність у ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, які він міг отримати в день вчинення злочину. При цьому суд зазначив, що вказаний висновок хоча і підтверджує наявність у засудженого легких тілесних ушкоджень, однак не дає жодних підстав уважати, що під час вчинення злочину він перебував у стані необхідної оборони, та не виправдовує його дій, метою яких було саме бажання позбавити життя ОСОБА_8 у ході конфлікту щодо нерівномірного, на думку обвинуваченого, розподілу грошових коштів за реалізацію металобрухту. До того ж злочин не було доведено до кінця саме через опір потерпілого, який не заперечував, що відштовхнув рукою в обличчя обвинуваченого від себе після нанесення йому ударів ножем, у зв`язку з чим міг заподіяв ОСОБА_6 незначних тілесних ушкоджень.
Таким чином, ураховуючи фактичні обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі належно оцінених доказів кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками цих судів та вважає, що на ОСОБА_6 не здійснювалося посягання, яке б викликало в нього невідкладну необхідність захищатися шляхом заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого з метою відвернення, натомість засуджений скоїв протиправне посягання на життя іншої людини.
Ознаки суб`єктивної сторони вчиненого злочину та особливості психічного ставлення винного до вчиненого діяння й наслідків установлюються судом на підставі характеру вчиненого діяння з урахуванням об`єктивно-предметних умов його вчинення, згідно з фактичними обставинами, установленими судом на підставі належних і допустимих доказів, отриманих у порядку, передбаченому процесуальним законом, та оцінених відповідно до ст. 94 КПК України. Зазначені вимоги судом першої інстанції виконані належним чином. У свою чергу, апеляційний суд, перевіряючи вирок в апеляційному порядку за правилами ст. 404 цього Кодексу, належним чином перевірив доводи, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту, аргументовано визнавши їх необґрунтованими та відповідно вмотивувавши своє рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
З висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо винуватості засудженого і кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується. Як вважає колегія суддів, характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, учинених засудженим, спосіб заподіяння тілесних ушкоджень, використання як знаряддя вчинення злочину - ножа, кількість, інтенсивність і сила ударів, яких було три, локалізація тілесних ушкоджень, завданих потерпілому в життєво важливі органи, а також поведінка засудженого, який припинив свої дії лише тоді, коли потерпілий відштовхнув його, указують на прямий визначений умисел ОСОБА_6 , спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_8 . 
У підсумку колегія суддів зазначає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, її законність сумнівів у колегії суддів не викликає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до  ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення у разі відсутності підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для його скасування або зміни.
Кваліфікація дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України є правильною.
Ухвала апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено.
З урахуванням викладеного, касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
ухвалив:                                                           
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                       ОСОБА_3