Дата документу 17.06.2024 Справа № 333/1714/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 333/1714/23 Головуючий у І інстанції: Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/807/676/24                                       Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 червня 2024 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
        Онищенка Е.А.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2023 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
В обґрунтування своїх вимог банк зазначав, що  ОСОБА_1 звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 29.03.2010, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому було збільшено до 55000 грн.
Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Тарифами банку, які надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг.
При укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Заява відповідача підтверджує той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту банку. Щодо встановлення кредитного ліміту, Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3 Договору, на підставі якого Відповідач при укладанні Договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. 
ОСОБА_1  взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 18.02.2023 утворилась заборгованість у розмірі 69115,41 грн, з яких: 56252,79 грн – заборгованість за кредитом, 12862,62 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Посилаючись на означені обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з  ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.03.2010 станом на 18.02.2023 в розмірі 69115,41 грн та 2684 грн судових витрат.
 Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2023 в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2023 та ухвалити нове рішення про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, банк, зазначає, що, вирішуючи спір, суд помилково не застосував положення статті 634 ЦК України, не звернув уваги на те, що підписуючи анкету-заяву  ОСОБА_1 погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після отримання карт за умовами укладеного договору здійснила дії щодо проведення їх активації, користувалась картками, отримувала кредитні кошти, що підтверджено випискою з рахунку. Разом з тим, перевипуск платіжних карток є випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, і не є новим договором.
01.07.2020  ОСОБА_1   підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, з якої вбачається, що відповідач засвідчила згоду на те, що приєднується до розділу «Загальні положення», «Кредитні картки», «Поточні рахунки», «Використання картки», «Віддалені канали обслуговування», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка» Умов та Правил надання банківських послуг, які разом складають Договір банківського рахунка, приймає всі права та обов`язки, встановлені в цьому договорі та зобов`язується їх належним чином виконувати. Також безпосередньо в цій заві зазначені основні умови кредитування, зокрема в п. 1.3, зазначена процентна ставка в розмірі 43,2 % річних для карт Універсальна та ін. Сторони погодили оплату процентів за користування кредитними коштами, розмір процентної ставки та інші істотні умови договору.
Таким чином, відмовивши банку у стягненні з відповідача заборгованості за кредитом, суд першої інстанції надав неправильну оцінку наданим позивачем доказів. 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 заперечує проти її доводів, вказує на неналежність поданого позивачем доказу – копії заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг у зв`язку з неналежним її засвідченням. Просить залишити апеляційну скаргу банку без задоволення, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2023 – без змін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Так, частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.
За приписами п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).
Оскаржуване рішення суду вказаним вимогам не відповідає з огляду на таке. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості та відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, адже сторони не погодили істотних умов кредитного договору, так як не надав підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови кредитування. На думку суду першої інстанції, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право заявити вимоги про стягнення з  ОСОБА_1 грошових коштів, які обліковуються за нею як «тіло кредиту» в порядку ст. 1212 ЦК України. Предметом доказування в такому спорі буде різниця між сумою коштів, які були витрачені відповідачем з карткового рахунку, та сумою коштів, на яку поповнений картковий рахунок.
Проте, колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055    ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір,   в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку                 АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Матеріалами справи підтверджено, що  ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із Анкетою-заявою б/н від 29.03.2010 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 22, зворот).
У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомлена та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, що підтверджується підписом у заяві. Крім того, заява містить інформацію, що відповідач виявила бажання оформити на своє ім`я карту «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом у 7000 грн.
Крім того, 29.03.2010  ОСОБА_1 підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів льотного періоду», у якій передбачена сплата банку відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 процентів на місяць (а.с. 23).
Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки,  ОСОБА_1 отримала картку, на якій знаходився кредитний ліміт та який в подальшому неодноразово було збільшено (а.с. 20).
З довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що ОСОБА_1 отримала та користувалась такими кредитним картками 5577212910251548 – дата відкриття 29.03.2010 – термін дії 08/13; 5457082900108171 – дата відкриття 21.03.2011 – термін дії 12/14; 5457082200289085 – дата відкриття 11.04.2012 – термін дії 10/15; 5211537349218789 – дата відкриття 10.06.2013 – термін дії 02/17; 4149605460058167 – дата відкриття 08.12.2014 – термін дії 12/18; 4149439392379156 – дата відкриття 23.11.2016 – термін дії 07/20; 5457082221029577 – дата відкриття 01.07.2020 – термін дії 12/23 (а.с. 21).
Відповідно до розрахунків, наданих банком, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору  ОСОБА_1 станом на 18.02.2023 має заборгованість в розмірі 69115,41 грн, яка складається з: 56252,79 грн – заборгованість за кредитом; 12862,62 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с. 15). 
За змістом розрахунків заборгованості та виписки з рахунку вбачається, що відповідач активно користувалась кредитними коштами, здійснювала погашення (а.с. 62-88).
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 заперечувала наявність кредитних зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк», навпаки, у поданому нею відзиві на позовну заяву вона підтверджує факт отримання кредитних коштів, проте не погоджується з сумами, про які зазначає банк. Зокрема, визнає залишок кредитних коштів, що підлягають погашенню, в розмірі 14037,65 грн (а.с. 102). Проте свій розрахунок відповідач суду не надала.
З урахуванням викладеного, позивачем доведено існування між сторонами кредитних прав та зобов`язань, тобто, підтверджено факт отримання позичальником кредитних коштів. При цьому відповідач не заперечувала часткового погашення боргу.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність укладеного між сторонами кредитного договору 29.03.2010.
У постанові від 23 січня 2018 року (справа № 755/7704/15-ц, провадження № 61-283 св 18) Верховним Судом зазначено, що належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Поза увагою суду першої інстанції також залишився той факт, що до позовної заяви позивач долучив довідку про умови кредитування, яка підписана відповідачем та містить умови щодо узгодженості відсоткової ставки за користування кредитними коштами в розмірі 2,5 % на місяць та інших нарахувань (а.с. 23).
Тобто, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами та відповідальність за порушення умов договору. Довідка підписана особисто ОСОБА_1 , а тому ці умови кредитування вважаються узгодженими сторонами та мають виконуватись позичальником належним чином.
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
За вказаною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, Виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно з ч. 1ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.
Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як, зокрема, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 57, п. 59, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75).
Оскільки чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.
Разом з тим, дослідивши розрахунок, наданий АТ КБ «ПриватБанк» колегія суддів встановила, що визначений позивачем розмір заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 12862,62 грн суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді. 
У заяві зазначено, що базова процентна ставка становить 2,5 % на місяць, її зміна не передбачена. Проте, з розрахунку заборгованості вбачається, що з 01 вересня 2014 року як на поточну та і на прострочену заборгованість відбулось підвищення відсоткової ставки до 34,8 % річних, що складає 2,9 % на місяць, з 01 квітня 2015 року ставка склала 3,6 % на місяць (43,2 % річних), з 01 липня 2015 року ставку змінено до 3,5 %.
Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не надало розрахунок заборгованості з узгодженою відсотковою ставкою, колегія суддів здійснила власний розрахунок, виходячи з 2,5 % процентів на місяць, починаючи з 01 вересня 2014 року.
Дослідивши розрахунки заборгованості за договором № б/н від 29.03.2010, надані банком до позовної заяви, станом на 31.05.2015, 31.09.2019, 18.02.2023 (а.с. 3-19), колегія суддів установила, що в період з 01.09.2014 до 31.03.2015 банк безпідставно нарахував відповідачу відсотки за користування кредитом за ставкою 2,9 %, у період з 01.04.2015 до 31.07.2020 - за ставкою 3,6 %; у період з 01.08.2020 до 31.12.12.2022 - за ставкою 3,5% на загальну суму 14124,65 грн, в той час як заявив до стягнення заборгованість за нарахованими відсотками в сумі 12862,62. Таким чином, на думку колегії суддів, суму в розмірі 14124,65 грн слід вирахувати із загальної суми заборгованості, зменшивши її таким чином до 54990,76 грн.
Колегія суддів не бере до уваги надану АТ КБ «ПриватБанк» апеляційному суду копію Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 01.07.2020, на яку банк посилається в апеляційній скарзі, з таких підстав.
Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, як і не зазначав про наявність Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 01.07.2020.
У своїй заяві до суду АТ КБ «ПриватБанк» просив розглянути справу за відсутності його представника (а.с. 90), клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Колегія суддів зазначає, що подання доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін, тому не приймає, як доказ, подану апеляційному суду АТ КБ «ПриватБанк» копію Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 01.07.2020, оскільки позивач не зазначив обставин неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Частинами 2, 4 ст. 43 ЦПК України встановлено зобов`язання учасників справи щодо сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавання усіх наявних у них доказів в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19).
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав необґрунтованості є помилковим, оскільки, відповідач, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 29.03.2010 та довідку про умови кредитування від 29.03.2010, ознайомилась з умовами кредитування, тобто вона погодилась у письмовому вигляді з умовами кредитування, наведеними у цих документах, а тому висновки суду першої інстанції про недоведеність укладення між сторонами договору є безпідставними.
З огляду на вищевикладене, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України слід скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 29.03.2010 в розмірі 54990,76 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, судові витрати, стягнуті судом першої інстанції, у цій справі підлягають перерозподілу.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог (79,56%) в розмірі 2135,39 грн, суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, в розмірі в розмірі 3203,09 грн, всього: 5338,48 грн.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»– задовольнити частково.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2023 року – скасувати. Прийняти в цій справі нову постанову, якою:
«Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором– задовольнити частково.
«Стягнути з  ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 29 березня 2010 року, станом на 18 лютого 2023 року, в загальному розмірі 54990 (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто) гривень 76 копійок. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» витрати зі сплати судового збору в розмірі 5338 (п`ять тисяч триста тридцять вісім) гривень 48 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 17 червня 2024року.

Головуючий:

Судді: