КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 травня 2024 року місто Київ
Справа № 752/16751/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1549/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого судді                       Желепи О. В.
суддів:                                           Мазурик О. Ф., Немировської О. В.
за участю секретаря судового засідання   Рябошапка М. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  Кедес Тетяни Олександрівни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року (ухвалене у складі судді Колдіної О. О., інформація щодо дати складання повного судового рішення відсутня)
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Київський національний університет імені Тараса Шевченка, ОСОБА_7 , яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 про надання права на вселення до житлового приміщення
 
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про надання права на вселення до житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 та стягнення судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який був зареєстрований 09.09.2000 р. відділом реєстрації актів цивільного стану міської ради м. Запоріжжя. В 2002 р. у них народився син - ОСОБА_6 .
З листопада 2012 року їх сім`я переїхала до м. Києва і відповідач став працювати в Київському національному університеті ім. Т. Шевченка.
25.03.2019 р. відповідачу, як особі, яка перебувала на обліку громадян, що потребує поліпшення житлових умов, був виданий ордер на право вселення до кв. АДРЕСА_1 у складі сім`ї із 7 осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , матері відповідача - ОСОБА_5 , батька відповідача - ОСОБА_6 , її матері - ОСОБА_9 , її батька - ОСОБА_10 . В подальшому був укладений договір найму жилого приміщення і 03.04.2019 р. всі були зареєстровані в квартирі.
Після отримання житла і укладення договору найму квартира не могла бути постійним місцем проживання сім`ї, оскільки потребувала ремонту. На момент звернення до суду в квартирі ніхто не мешкає.
Позивач посилається на те, що з червня 2019 року вони з відповідачем разом не проживають і у нього є інша сім`я.
В кінці січня 2020 року вона випадково дізналась, що з 26.06.2019 р. знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Також були зняті з реєстрації її батьки, хоча будь-яких заяв вони не подавали про зняття з реєстраційного обліку. Також з цього часу у неї немає доступу до квартири.
Оскільки право користування квартирою належить їй на підставі Ордеру № 018215 серії Б від 25.03.2019 р. та договору найму житла, а доступу до квартири в неї немає, позивачка просить в судовому порядку надати їй право на вселення до житлового приміщення.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Кедес Т. О. в інтересах ОСОБА_2 03 листопада 2023 року подала безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року скасувати повністю, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Київський національний університет імені Тараса Шевченка, ОСОБА_7 , яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 про надання права на вселення до житлового приміщення - квартиру АДРЕСА_1 .
Також  ОСОБА_2 03 листопада 2023 року о 21 год. 09 хв. направила на електронну адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, яка зареєстрована апеляційним судом 06 листопада 2023 року. В апеляційній скарзі просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року скасувати повністю, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Київський національний університет імені Тараса Шевченка, ОСОБА_7 , яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 про надання права на вселення до житлового приміщення - квартиру АДРЕСА_1 .
 
Крім того, Кедес Т. О. в інтересах ОСОБА_2 06 листопада 2023 року подала безпосередньо до Київського апеляційного суду, а ОСОБА_2 09 листопада 2023 року направила на електронну адресу Київського апеляційного суду - доповнення до апеляційної скарги (в порядку ст. 364 ЦПК України).
 
Вказані апеляційні скарги  та доповнення є ідентичними за своїм змістом та правовим обґрунтуванням.
Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що право користування спірною квартирою виникло у позивача на підставі ордеру № 015215 серія Б від 25.03.2019 року та Договору № 13 найму житла від 17.04.2019 р. укладеним між третьою особою - Київським національним університетом ім. Т. Шевченка (наймодавець) та відповідачем ОСОБА_3 (наймач).
Проте, відповідач ОСОБА_6 чинить перешкоди у користуванні жилим приміщенням. З кінця лютого 2020 року позивач не має доступу до спірної квартири, а з гуртожитку де вона проживала зникли усі ключі від цієї квартири. Вказані обставини у своїх поясненнях підтвердив відповідач ОСОБА_6 .
Вказує, що позивачкою обраний такий спосіб захисту як надання права на вселення до житлового приміщення, оскільки він є ефективним для захисту та відновлення її порушеного права у спірних правовідносинах, так як відповідно до підпункту 4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 р. № 207 з наступними змінами, документом, що підтверджує право на проживання в житлі є рішення суду про надання особі права на вселення до житлового приміщення.
 
У доповненнях до апеляційної скарги вказано, що позивач не проживала у спірній квартирі з поважних причин, оскільки квартира потребувала ремонту, та окрім стін в квартирі фактично нічого не було. Крім того, з моменту отримання квартири відповідач ОСОБА_3 там також фактично не проживав.
Помилковим є посилання суду, що позивач знялась з реєстрації за власним бажанням, оскільки такі обставини не підтверджені жодним доказом.
Вказує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , з серпня 2020 року по теперішній час постійно працюють у Вищій школі права університету КАЗГОУ, Республіка Казахстан, м. Нур-Султан. Висновки суду про те, що позивач хоче вселитись до квартири де мешкає сім`я наймача є безпідставними та не підтверджені жодним доказом.
Зазначає, що помилковим є твердження суду першої інстанції, що позивач до моменту звернення з позовом проживала в кімнаті в гуртожитку за адресою АДРЕСА_3 , оскільки позивача було зобов`язано звільнити приміщення в гуртожитку до 27.08.2020 р., і з того часу позивач там не проживає.
Вказує, що кімната в гуртожитку, у якій проживала позивач до 27.08.2020 р., не може бути постійним житлом для неї. Тим більше не може братися до уваги по цій справі, що вона забезпечена житлом, так як їй належить 1/3 частина у двокімнатній квартирі її батьків у м. Запоріжжя.
Також зазначає про порушення судом норм процесуального права, оскільки в резолютивній частині рішення не зазначений строк і порядок набрання рішенням суду законної сили (п.3 4.5); не вказано місцезнаходження (для юридичних осіб), місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) - п.4 ч.5; не вказана дата складання повного судового рішення (п.6 ч.7).
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі за апеляційною скаргою Кедес Тетяни Олександрівни в інтересах ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , а також надано учасникам справи строк на подання відзиву на апеляційні скарги.
 
27 листопада 2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_6 , в якому відповідач просить задовольнити апеляційні скарги та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Вказує, що повністю підтримує позицію позивача.
 
04 грудня 2023 року від Савицької С. Л. в і інтересах ОСОБА_3 на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який дійсний протягом 30 днів. Після закінчення цього строку ордер автоматично втрачає свою силу. 
Вказує, що позивачем не доведено, що під час дії ордера їй чинились перешкоди у вселенні до квартири. Позивач сама зазначає, що відмовилась вселятись у спірну квартиру.
 
01 січня 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_7 адвоката Атаманюк В. І., в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києві від 03 жовтня 2023 року без змін.
Вказує, що твердження позивача про те, що остання не знала про зняття її з місця реєстрації  є безпідставними та спростовуються наявними в справі доказами.
Зазначає, що єдиною підставою для вселення є ордер. Також вказує, що позивач не є членом сім`ї наймача, не проживала та не проживає у спірній квартирі, а відтак не має відповідних прав на рівні з наймачем.
Посилається на те, що вселення позивача у спірну квартиру матиме негативні наслідки та порушуватиме права та інтереси усіх інших користувачів квартири.
 
Інші учасники своїм правом на подання відзиву не скористались.
 
У судовому засіданні представник позивача адвокат Кедес Т. О. доводи апеляційних скарг підтримала, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києві від 03 жовтня 2023 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні взяла участь в режимі відео конференції просила задовольнити її апеляційну скаргу, визнати за нею право на спірну квартиру. 
На запитання головуючого, чи просить вона вселити її до спірної квартири, відповіла, що ні, так як вона перебуває за межами України, але просить встановити наявність її права на вселення на майбутнє.
Представник ОСОБА_3 адвокат Савицька С. Л. у судовому засіданні заперечувала  щодо задоволення апеляційних скарг, просила залишити рішення Голосіївського районного суду міста Києві від 03 жовтня 2023 року без змін.
 
У судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_7 адвокат Атаманюк В. І. просила відмовити у задоволені апеляційних скарг та залишити оскаржуване рішення без змін.
 
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені судом належним чином.
 
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення позивача її представника, представника відповідача ОСОБА_3 , представника третьої особи ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла  висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з огляду на таке.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вирішуючи спір суд вважав встановленим, що з 09.09.2000 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану міської ради м.Запоріжжя. про що було складено актовий запис 761.
ІНФОРМАЦІЯ_1. у сторін народився син - ОСОБА_6 .
25.03.2019 р. ОСОБА_3 видано ордер № 018215 серії Б про вселення до кв. АДРЕСА_1 у складі сім`ї, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 .
17.04.2019 р. між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка, як балансоутримувачем, та ОСОБА_3 , як наймачем, укладено Договір № 13 найму житла, відповідно до якого наймодавець надав наймачеві та членам його сім`ї на підставі ордеру у користування окрему квартиру АДРЕСА_1 .
Як встановлено судом з 21.11.2012 р. по 03.04.2019 р. ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , гуртожиток, за місцем їх фактичного на той час проживання з ОСОБА_3 та сином.
З 03.04.2019 р. по 26.06.2019 р. ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
На момент розгляду справи в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Як встановлено судом, ОСОБА_2 не вселялась до кв. АДРЕСА_1 , оскільки на момент отримання ордеру та укладення договору найму вона не була придатна для проживання.
Хоча позивач і посилається на наявність у неї права користування спірним житлом на підставі ордеру та договору найму, однак таке право вона добровільно не реалізувала, не вселилась фактично в квартиру, не несла витрати по її утриманню та облаштуванню.
Позивач була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 в період з 03.04.2019 р. по 26.06.2019 р., однак знялась з реєстраційного обліку.
Постійним місцем проживання позивача з 2012 року була кімната в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , де вона і проживала на момент звернення до суду.
Крім того, судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був розірваний на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року.
При розгляді справи про розірвання шлюбу позивач зверталась до суду з заявою про виправлення описки в рішенні суду, в якій просила зазначити в рішенні, що сторони з червня 2019 року не проживають разом.
На момент припинення шлюбних стосунків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали спільно в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , а не в спірній квартирі.
На час розгляду справи ОСОБА_3 має іншу сім`ю, до складу якої входять ОСОБА_7 , неповнолітня ОСОБА_8 .
 
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виснував, що на підставі встановлених судом обставин і досліджених доказів достовірно встановлено, що позивач фактично не вселялась в спірну квартиру, має інше постійне місце проживання, не є членом сім`ї наймача квартири, не несла витрат на утримання житла, а отже в силу положень ст.ст.64,65 ЖК за нею не може бути визнано право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Також суд виснував, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки в даному випадку закон чітко визначає спосіб захисту у разі порушення або невизнання права користування жилим приміщенням- це визнання такого права і вселення в жиле приміщення, а не надання права на вселення.
 
Колегія суддів з такими висновками частково не погоджується з таких мотивів.
 
Щодо наявності у позивачки суб`єктивного права та інтересу, які підлягають захисту у судовому порядку
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
 
 При вирішенні спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес: якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку суд відмовляє у задоволенні позову. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин.
 
Мотивуючи відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , місцевий суд виходив, зокрема, з того, що права позивачки не порушені, оскільки вона: 1) не вселилася до спірної квартири на підставі отриманого відповідачем ордеру, який втратив чинність на момент розгляду цієї справи та 2) була знята з реєстрації в квартирі на підставі власної заяви.
 
Вдаючись до оцінки таких аргументів суду першої інстанції, колегія суддів зауважує, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК України).
 
Відповідно до пункту 69 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою  Ради міністрів Українсьої РСР від 11.12.1984 р. № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення громадянину видається ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.
 
Суд установив, що після отримання відповідачем ордеру на вселення до кв. АДРЕСА_1 у складі сім`ї із 7 осіб місце проживання всіх зазначених у ордері осіб було зареєстроване за вказаною адресою. Зокрема, позивачка була зареєстрована в спірній квартирі з 03.04.2019.
Крім того, суд установив, що 17.04.2019 між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка як балансоутримувачем та ОСОБА_3 як наймачем укладено Договір № 13 найму житла, відповідно до якого наймодавець надав наймачеві та членам його сім`ї на підставі ордеру у користування окрему квартиру АДРЕСА_1 .
 
На переконання колегії суддів, з моменту укладення відповідачем договору найму житлового приміщення та реєстрації його сім`ї у спірній квартирі ордер № 018215 серії Б уважається реалізованим з подальшим виникненням у відповідача та членів його сім`ї відповідних цивільних прав та обов`язків.
Та обставина, що відповідач разом із сім`єю, до складу якої входила й позивачка, фактично не почали проживати в квартирі відразу після отримання ордеру з огляду на відсутність належних умов для проживання, не змінює того факту, що право користування квартирою виникло у ОСОБА_2 з 03.04.2019 та могло бути припинене лише у встановленому законом порядку.
 
Матеріали справи містять довідку про реєстрацію місця проживання особи (а. с. 25), згідно зі змістом якої ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 03.04.2019 до 26.06.2019.
 
Відповідно до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207, у редакції, чинній на момент зняття ОСОБА_2 з реєстрації у спірній квартирі, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, заяви такої особи або її представника та рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
 
Наявність судового рішення про позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням або про її виселення суд першої інстанції не встановив, а сторони на такі обставини не посилались.
У зв`язку з цим місцевий суд констатував, що зняття ОСОБА_2 з реєстрації за спірною адресою відбулося на підставі її заяви, незважаючи на те, що таку обставину позивачка в суді першої інстанції категорично заперечувала. Будь-яких дій, спрямованих на встановлення такої ключової фактичної обставини в цій справі, як підстави зняття позивачки з реєстрації, суд першої інстанції не здійснив. 
 
З урахуванням викладеного, в суді апеляційної інстанції колегією суддів вживалися заходи з метою перевірки аргументів позивачки, викладених в апеляційній скарзі, про те, що заяв про зняття її з реєстрації вона не подавала.
 
На звернення суду апеляційної інстанції керівник апарату Голосіївської РДА в м. Києві повідомила суд, що відповідно до реєстру територіальної громади ОСОБА_2 була знята з реєстрації за спірною адресою 26.06.2019, а надати  копії пакету документів, на підставі яких проведено зняття з реєстрації місця проживання, немає можливості, оскільки співробітник, який проводив дії із зняття з реєстрації місця проживання, призваний до лав Збройних Сил України.
Аргументів того, яким чином відсутність працівника, яким вчинені відповідні реєстраційні дії, впливає на здатність уповноваженого органу визначити правові підстави їх вчинення, Голосіївська РДА в м. Києві у своєму листі не навела.
 Через не повідомлення суду, витребуваної інформації без достатньої правової підстави, апеляційний суд повторно спрямував запит на адресу голови Голосіївської РДА.
Після чого Голосіївська РДА в м. Києві повторно звернулася з листом до Київського апеляційного суду та повідомила, що 19.03.2024 було проведено скасування зняття з реєстрації адреси місця проживання ОСОБА_2 , оскільки вказана особа із заявою про зняття її з реєстрації за адресою:  АДРЕСА_2 не зверталась.
 
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що права позивачки жодним чином не порушені, оскільки на момент пред`явлення цього позову ОСОБА_2 була безпідставно знята з реєстрації, що впливає на її обсяг правомочностей як користувача квартири.
Подальше відновлення прав позивачки органом державної реєстрації шляхом скасування зняття її з реєстрації не впливає на помилковий характер висновків суду першої інстанції щодо відсутності порушення прав позивачки, проте може братися до уваги судом при вирішенні спору по суті в контексті ефективності та належності вибраного ОСОБА_2 способу захисту порушеного права.
 
Щодо можливості відновлення порушеного права позивачки у спосіб, зазначений у позовній заяві
 
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15-16 ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 5.5). Тобто, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57) та від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40)).
 
У справі, яка переглядається, порушення свого права ОСОБА_2 обґрунтовувала насамперед тим, що в кінці січня 2020 року вона випадково дізналась, що з 26.06.2019 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .
Водночас вимог про скасування рішення державного реєстратора про зняття її з реєстрації ОСОБА_2 у цій справі не пред`явила. У цьому контексті колегія суддів повторює, що в ході розгляду цієї справи встановлено, що 19.03.2024 було проведено скасування зняття з реєстрації адреси місця проживання ОСОБА_2 , оскільки вказана особа із заявою про зняття її з реєстрації за адресою:  АДРЕСА_2 не зверталась.
 
Крім того, ОСОБА_2 у позовній заяві згадувала про те, що з часу зняття її з реєстрації не має доступу до спірної квартири. У той же час, на конкретні факти та події існування перешкод у доступі до квартири чи акти фіксації цієї обставини ОСОБА_2 не посилалася, з негаторним позовом про усунення існуючих перешкод з боку відповідача у доступі до квартири не зверталася. Навпаки, зазначала, що в спірній квартирі взагалі ніхто не проживає, а відповідач перебуває в Казахстані.
 
Позовна вимога в справі, що переглядається, сформульована ОСОБА_2 як «надання права на вселення до житлового приміщення».
Колегія суддів усвідомлює, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог та наданих позивачем пояснень суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
 
Саме через призму недопустимості буквального тлумачення пред`явлених позовних вимог колегія суддів апеляційного суду у судовому засіданні 23 квітня 2024 року поставила ОСОБА_2 питання про те, якого результату позивачка прагне досягнути за результатами розгляду свого позову та чи не мала вона на увазі негаторний позов про усунення перешкод шляхом вселення до спірної квартири.
Разом із тим позивачка повідомила суд, що на даний момент наміру вселитися до спірної квартири не має, а позов спрямований на надання та, фактично, констатацію наявності в неї права на вселення в квартиру, яким вона, можливо, скористається в майбутньому.
 
Про не бажання позивачки примусово вселятись до спірної квартири та фактично проживати в ній з дати звернення до суду та станом на час проведення апеляційного розгляду свідчить також і численна переписка , яка надавалась обома сторонами, з якої вбачається, що позивачка фактично прагне, щоб наявність в неї права на спірну квартиру були враховані при досягненні з колишнім чоловіком домовленостей щодо поділу іншого майна, яке було придбане сторонами. Тому формулювання позовних вимог про визнання права на вселення, а не позовних вимог про вселення відповідає дійсній волі позивача.
 
У цьому контексті апеляційний суд акцентує на тому, що право на вселення та, відповідно, користування спірною квартирою, виникло у ОСОБА_2 з 03.04.2019 та продовжує існувати й на сьогодні (з урахуванням рішення Голосіївської РДА в м. Києві про скасування зняття позивачки з реєстрації від 19.03.2024). 
Додаткової констатації чи підтвердження цього факту з боку суду правова ситуація, яка виникла в цій справі, не потребує.
 
У випадку, якщо позивачка бажатиме вселитися до спірної квартири, однак матиме конкретні перешкоди з боку відповідача чи інших осіб у користуванні нею, вона не позбавлена права заявити негаторний позов про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, пославшись на конкретні події та факти щодо існування таких перешкод.
Водночас превентивний захист судом прав позивачки на майбутнє (у випадку, якщо вона вирішить вселитися до квартири) чинним законодавством не передбачений.
 
Подібний за змістом висновок міститься й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39цс20) та від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18), у яких зазначено, що захист прав на майбутнє суперечить завданням цивільного судочинства, згідно з яким суд захищає порушене, невизнане або оспорюване право (частина перша статті 2 ЦПК України), а не забороняє діяти на майбутнє, що не відповідає змісту частини першої статті 15 ЦК України, згідно з якою кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обрання позивачкою неналежного способу захисту порушеного права.
 
За змістом частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
 
Оскільки суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , проте помилився щодо мотивів такої відмови, помилково пославшись на відсутність порушеного права позивачки поряд із обранням нею неналежного способу захисту, то рішення місцевого суду підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
З огляду на те, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, проте лише в частині мотивів його прийняття, новий розподіл судових витрат не здійснюється.
 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376,382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд 
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу Кедес Тетяни Олександрівни в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 травня 2024 року.

Головуючий                                                                                        О. В. Желепа 
 
Судді                                                                                                    О. Ф. Мазурик
 
                                                                                                              О. В.  Немировська