УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 червня 2024 року
м. Київ
справа № 161/13288/23
провадження № 51 - 3010 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь 
у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 21 березня 2024 року щодо ОСОБА_5 ,
установив:
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 6 жовтня 
2023 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
с. Надчиці Млинівського району Рівненської області та жителя 
АДРЕСА_1 , 
засуджено за ст. 126-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин. 
На підставі п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК застосовано до ОСОБА_5 обмежувальні заходи та покладено на нього обов`язок пройти програму для кривдників та пробаційну програму на строк 2 місяці. 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 знаходячись по місцю проживання своєї дружини - ОСОБА_6 на 
АДРЕСА_2 протягом тривалого часу, систематично вчиняв відносно ОСОБА_6 психологічне та фізичне насильство, з якою перебував у сімейних відносинах, яке виражалося у словесних образах, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою в її бік, приниженні, нанесенні побоїв різними частинами тіла у ділянки тіла дружини, що погіршило якість 
її життя, та супроводжувалося відчуттям глибокого душевного страждання.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 21 березня 2024 року вказаний вирок змінив. Виключив з його резолютивної частини рішення про застосування до ОСОБА_5 обмежувального заходу у виді обов`язку пройти пробаційну програму.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Не оспорюючи кваліфікацію дій засудженого, прокурор вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. 
На думку прокурора, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки обставинам справи, зокрема тривалості вчинення 
ОСОБА_5 протиправних дій щодо потерпілої, а також тому, що останній 
не примирився та не намагався усунути негативні наслідки перед нею, і дійшов помилкового висновку про наявність у засудженого щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставин, що пом`якшують покарання. Водночас апеляційний суд не мотивув свого висновку щодо можливості досягти мети виправлення ОСОБА_5 за умови призначення йому мінімального покарання в межах санкції інкримінованої статті, яке, на думку прокурора, не відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є явно несправедливим внаслідок м`якості. Окрім того, суд апеляційної інстанції не дав відповідей на спростування доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність місцевим судом у частині обрання засудженому обмежувального заходу 
з покладенням на нього обов`язку пройти програму для кривдників на строк, який не передбачений Законом України «Про запобігання і протидію домашньому насильству». 
Вказане залишилось поза увагою апеляційного суду, призвело до недотримання цим судом положень статей 370, 419 КПК і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.
Ознайомившись зі змістом касаційної скарги,дослідивши надану до неї копію судового рішення, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті  провадження слід відмовити на таких підставах.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5  
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора, Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів 
як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. 
Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Зокрема, суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду, дійшов висновку про додержання цим судом вимог статей 50 та 65 КК при призначенні  покарання ОСОБА_5 , яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, не вбачаючи підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в цій частині.
Апеляційний суд, погодившись із висновком суду першої інстанції про обраний ним вид та розмір покарання ОСОБА_5 у межах санкції ст. 126-1 КК урахував, окрім ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і особу винного, зокрема й те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності та думку потерпілої під час апеляційного розгляду, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просила залишити вирок без змін. 
Також судом враховано обставину, що відповідно до положень ст. 67 КК обтяжує покарання, а також обставини, які  його пом`якшують - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
При цьому доводи прокурора, що суди безпідставно визнали наявність з боку ОСОБА_5 щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину в якості обставин, що пом`якшують покарання, не є прийнятними.
Як убачається з доданої до касаційної скарги копії вироку місцевого суду, засуджений ОСОБА_5 у суді першої інстанції просив вибачення у потерпілої, вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі та підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення викладені в обвинувальному акті, а також погодився з правовою кваліфікацією своїх дій, 
у зв`язку з чим цей суд розглянув кримінальне провадження за правилами ч. 3 
ст. 349 КПК. 
Що стосується доводів прокурора щодо помилкового врахування судами обставини, яка пом`якшує покарання - активного сприяння розкриттю злочину, то прокурор у касаційній скарзі не навела змістовних аргументів на підтвердження її думки щодо відсутності такої обставини, формально зазначивши, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене 
в умовах очевидності, а доказів на підтвердження активного сприяння розкриттю злочину ОСОБА_5 у матеріалах справи немає і стороною захисту не надано.
Доводи прокурора щодо неврахування судами обох інстанцій тривалого характеру вчинення засудженим домашнього насильства по відношенню до його дружини при призначенні покарання є безпідставними, оскільки вказана обставина враховується при кваліфікації дій за ст. 126-1 КК, та може слугувати підставою для застосування судом обмежувального заходу. 
Зваживши на всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшли до вірного висновку про можливість призначення ОСОБА_5 покарання у виді громадських робіт 
на строк 150 годин. 
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням статей 50, 65 КК,                а призначене засудженому покарання відповідає його меті, загальним засадам призначення покарання та є справедливим.
До того ж, враховувавши систематичність вчинення засудженим домашнього насильства по відношенню до дружини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосувати до ОСОБА_5 обмежувальні заходи та поклав на останнього обов`язок, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК
Водночас, врахувавши думку прокурора апеляційний суд змінив вирок місцевого суду та виключив з його резолютивної частини рішення про застосування до ОСОБА_5 обмежувального заходу - обов`язку пройти пробаційну програму, у зв`язку з внесенням змін до ч. 1 ст. 91-1 КК, які, у даному випадку, поліпшили становище ОСОБА_5 .
У касаційній скарзі прокурор також зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав відповіді на спростування доводів її апеляційної скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність місцевим судом в частині обрання засудженому обмежувального заходу із покладенням на нього обов`язку пройти програму для кривдників на строк 
2 місяці, який не передбачений Законом України «Про запобігання і протидію домашньому насильству» (ч. 6 ст. 28 цього закону) та Типовою програмою для кривдників, затвердженою наказом Міністерства соціальної політики України 
№ 1434 від 1 жовтня 2018 року, відповідно до яких мінімальний строк проходження такої програми становить 3 місяці. 
Так, правила застосування судом обмежувальних заходів до осіб, які вчинили домашнє насильство регулюється Розділом XIII-1 КК, якими і повинен керуватися суд при застосуванні цього інституту перевиховання осіб, при цьому диспозиція ч. 3 ст. 91-1 КК є імперативною, в якій чітко визначено строки на які можуть застосовуватися такі заходи, у тому числі й обов`язок проходження програми для кривдників, і цими вимогами кримінального закону керувався суд при ухвалені такого рішення.
А тому, апеляційний суд, спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора 
в цій частині вірно послався на положення ч. 3 ст. 91-1 КК. 
При цьому прокурор у своїй касаційній скарзі не оскаржує правильність викладення резолютивної частини судового рішення в частині застосування до засудженого положень ст. 91-1 КК. 
Призначене ОСОБА_5 за вказаний злочин покарання у виді громадських робіт у мінімальному розмірі, передбаченого санкцією ст. 126-1 КК, з урахуванням даних про його особу та наявності кількох пом`якшуючих покарання обставин, не можна визнати явно несправедливим через м`якість.
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає вимогам  статей 370,                  419 КПК. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання засудженому ОСОБА_5 ступеню тяжкості кримінального правопорушення через м`якість, що тягнуть за собою його скасування на підставі  ч. 1 ст. 438 КПК з урахуванням положень статей 412, 413, 414 цього Кодексу, прокурор у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту оспорюваної ухвали 
не вбачається. 
З огляду на викладене касаційна скарга прокурора та додані до неї матеріали 
не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 21 березня 2024 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                   ОСОБА_3