ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

11 червня 2024 року                        місто Чернівці справа №727/11571/23
провадження №22-ц/822/557/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Височанської Н.К.,
суддів:  Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Факас А.В. 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марченко Роман Михайлович на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 28 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, головуючий в суді першої інстанції суддя Одовічен Я.В.,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року   ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2  про розірвання договору довічного утримання. 
Посилався на те, що 15 лютого 2018 року між ним, його померлою дружиною ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання.
Згідно умов договору відповідач зобов`язалась довічно їх утримувати, забезпечувати харчуванням та одягом, доглядати за ними, надавати необхідну грошову та іншу допомогу, підтримувати житлове приміщення у належному стані.
Взамін вони передали їй у власність квартиру АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина померла і він залишився проживати один. Після похорону ОСОБА_3 відповідач повідомила, що всі документи будуть у неї та протягом двох тижнів до нього не приходила. 
Також зазначив, що ОСОБА_2 взяла у нього кошти у розмірі 5000 гривень, а також інші кошти, які знаходились у квартирі.
24 серпня 2023 року позивач зателефонував до ОСОБА_2 та повідомив, що має намір розірвати договір і просить прийти до нотаріуса 25 серпня 2023 року. Остання погодилась і прибула до нотаріуса, проте відмовилась підписувати відповідні документи.
Оскільки відповідач після смерті дружини перестала сумлінно виконувати свої зобов`язання, приходити до нього і забезпечувати харчуванням, доглядом, він прийняв рішення розірвати з нею договір довічного утримання.
Зазначені обставини згідно з п.1 ч.1 ст.755 ЦК України можуть бути підставою для розірвання укладеного між ними договору довічного утримання.
Просив розірвати договір довічного утримання, укладений 15 лютого 2018 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який зареєстровано за №320.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 28 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання – відмовлено повністю.
Повний текст рішення складено 29 березня 2024 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги на рішення суду 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Марченко Р.М. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивує тим, що суду не надано право скасовувати власні ухвали, які були проголошені, не залежно чи це були усні чи письмові ухвали суду. Натомість суд, винісши ухвалу суду, щодо задоволення клопотання виклику та допиту свідка ОСОБА_4 , не допитав її, хоча 01 лютого 2024 року остання була присутня в залі суду. Більш того, своєю наступною ухвалою від 11 лютого 2024 року, суддя задовольнила інше клопотання Відповідачів, яким фактично скасувала свою власну попередню ухвалу.
Суд постійно втручався в перебіг допиту свідків адвокатом Позивача, зокрема, коли останній намагався з`ясувати у свідка ОСОБА_5 час повернення 5000 грн., які Відповідачка позичала у Позивача і останній вже намагався відповісти, що довело б отримання коштів ОСОБА_5 , суддя перебила адвоката і сформулювала питання по іншому, фактично спонукавши свідка до відповіді на інше запитання: «а чи взагалі йому відомо про позику» на яке останній звичайно відповів, що невідомо. 
Судом в порушення норм процесуального права не задоволено клопотання позивача про виклик свідка ОСОБА_6 , хоча всі покази Відповідача та її свідків ґрунтуються на спілкування виключно з ним.
Судом не в повній мірі досліджено сплату ОСОБА_2 за комунальні послуги за квартиру, а поверхнево оглянуто виписки по їх сплаті. 
Судом викривлено фактичні обставини по справі, покази свідків, а в деякій частині дані проігноровані. Суд помилково трактує законодавство України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Мельник С.Г. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказала, що фактично з 2016 року ОСОБА_2 спілкувалася з сімейною парою  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Між сторонами було укладено нотаріально засвідчений договір довічного утримання. Протягом всього часу відповідач добросовісно виконувала умови договору.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. ОСОБА_2 займалась похованням останньої, влаштувала поминальний обід після її смерті у квартирі АДРЕСА_1 .
10 серпня 2023 року у квартирі з`явився невідомий чоловік ОСОБА_7 , який назвався сином ОСОБА_1 та якого відповідач раніше ніколи не бачила. Зауважила, що протягом майже семи років ОСОБА_1 не повідомляв про існування сина.
Син позивача ОСОБА_7 майже одразу повідомив, що послуг ОСОБА_2 більше не потребує і він сам буде проживати із батьком.
На даний час склалась ситуація, коли відповідачка постійно телефонує ОСОБА_1 з метою прийти та надавати йому догляд, який вона надавала майже сім років, але позивач не відчиняє двері та каже, щоб вона не приходила.
ОСОБА_2 продовжує оплачувати комунальні послуги за квартиру та неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявою, щоб перевірили чи живий, здоровий 91-річний позивач та хто із ним проживає.
Вказувала на те, що до позовної заяви не надано жодного доказу про те, що ОСОБА_2 не виконувала чи неналежно виконувала свої обов`язки по догляду за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Відповідач свої обов`язки щодо догляду за ОСОБА_3 виконувала до її смерті, самостійно за власні кошти здійснила її поховання та поминальний обід. Доказів того, що ОСОБА_10 до своєї смерті мала бажання розірвати з відповідачкою договір довічного утримання матеріали справи не містять, відтак договір в цій частині є виконаним і припиненим у зв`язку з його виконанням, а тому провадження в цій частині мало бути закритим.
Свідки в судовому засіданні підтвердили обставини щодо належного виконання ОСОБА_11 своїх зобов`язань по догляду.
На підтвердження добросовісного виконання своїх обов`язків надала суду квитанції про сплату комунальних платежів, зокрема і після того, як її перестали впускати до квартири, товарний чек за послуги з надання ритуальних послуг.
За результатами розгляду справи, просила вирішити питання про відшкодування відповідачці витрат на правничу допомогу понесених нею в суді апеляційної інстанції. Докази таких витрат будуть надані відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом встановлено, що 15 лютого 2018 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (відчужувачами) та ОСОБА_2 (набувачем) було укладено договір довічного утримання (а.с.4-6).
За цим договором відчужувачі передають у власність набувача, а набувач приймає у власність належну відчужувачам на праві приватної власності квартиру  АДРЕСА_2 , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувачів утриманням та доглядом довічно на умовах, визначених цим договором. За домовленістю сторін ціну відчужуваної квартири визначено в розмірі 67626 грн. 56 коп.
На підставі зазначеного договору довічного утримання від 15 лютого 2018 року право власності на квартиру  АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 05 жовтня 2023 року (а.с.7).
Із долучених відповідачем та досліджених судом копій квитанцій, акту звірки взаєморозрахунків за електроенергію станом на 30 листопада 2023 року, довідки КП «Містосервіс» від 28 листопада 2023 року, довідки ТОВ «Макс Клін Сіті» від листопада 2023 року, довідки КП «Чернівціводоканал» від 27 листопада 2023 року, довідки МКП «Чернівцітелокомуненерго» від 28 листопада 2023 року, довідки АТ «Чернівцігаз», вбачається, що з моменту укладання договору довічного утримання відповідачка своєчасно сплачувала вартість комунальних послуг за відчужуване нерухоме майно, заборгованість відсутня (а.с.49-60).
Позивач ОСОБА_1 на даний час проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що свідчить про виконання ОСОБА_2 обов`язку забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі.
Також, встановлено, що ОСОБА_2 здійснила поховання ОСОБА_3 , що підтверджується товарним чеком складу-магазину ритуальних послуг від 29 липня 2023 року та рахунком-замовленням КП «Муніципальна ритуальна служба» №727763 від 31 липня 2023 року (а.с.48). Вартість понесених витрат перевищує 20000 гривень.
Із дослідженої судом довідки ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області від 21 вересня 2023 року про результати проведення перевірки інформації, викладеної у зверненні ОСОБА_2 встановлено, що відповідач 01 вересня 2023 року подала до поліції заяву, в якій повідомила про факт створення їй перешкод у виконанні обов`язків по договору довічного утримання за ОСОБА_1 зі сторони особи, яка називається сином останнього (а.с.37-38). У ході проведення перевірки було опитано ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який пояснив, що є сином ОСОБА_1 . Повідомив, що його батько розірвав договір довічного утримання з ОСОБА_2 у зв`язку з неналежним виконанням договору довічного утримання, а тому їй повідомлено, щоб до квартири вона більше не заходила. Зауважив, що наразі в суді знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання. Під час опитування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останній повідомив аналогічні обставини.
05 жовтня 2023 року відповідач повторно звернулась до ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області з заявою щодо проведення перевірки за факт створення їй перешкод у виконанні обов`язків по договору довічного утримання за ОСОБА_1 зі сторони особи, яка називається сином останнього (а.с.41-42).

Щодо можливості розгляду справи за відсутності позивача та його представника
У судове засідання позивач  ОСОБА_1 та його представник  ОСОБА_12 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку (а.с.211-219).
До початку розгляду справи представник ОСОБА_1 – адвокат Марченко Р.М. спрямував до суду заяву з проханням відкласти розгляд справи у зв`язку перебуванням у відрядженні з 11 червня 2024 року по 13 червня 2024 року у м.Тячів для участі у процесі по іншій справі (а.с.220).
Згідно із статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою.   Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників.   Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
З матеріалів справи вбачається, що представник позивача ОСОБА_12 подаючи клопотання про відкладення розгляду справи, на підтвердження зайнятості в іншому судовому процесі надав витяг про призначення цивільної справи №307/5434/23 на 09.30 год. 12 червня 2024 року, тобто доказів зайнятості в іншій справі 11 червня 2024 року представником позивача суду не надано.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, виклад позиції позивача в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції, надавши оцінку наведеним   ОСОБА_12 підставам для відкладення розгляду справи, вважає що клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення та приходить до висновку про можливість розглянути справу за відсутності позивача та його представника.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи рішення суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 належним чином виконує власні зобов`язання, які виникли на підставі договору довічного утримання, права позивача, які виникли на підставі договору довічного утримання, порушені не були, а відтак вимоги позивача не підлягають до задоволення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).
За змістом пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку
з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором
або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Встановлено, що 15 лютого 2018 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (відчужувачами) та ОСОБА_2 (набувачем) було укладено договір довічного утримання. За цим договором відчужувачі передають у власність набувача, а набувач приймає у власність належну відчужувачам на праві приватної власності квартиру  АДРЕСА_2 , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувачів утриманням та доглядом довічно на умовах, визначених цим договором. За домовленістю сторін ціну відчужуваної квартири визначено в розмірі 67626 грн. 56 коп.
Сторони домовились, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 1200 гривень на місяць.
Утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: надання побутових послуг; забезпечення відчужувачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; щотижневого забезпечення відчужувачів продуктами харчування шляхом організації їх доставки за місцем його проживання та оплати їх вартості; щомісячної оплати комунальних послуг за відчужувану квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені; забезпечення належними лікарськими засобами та належного лікування; забезпечення надання відчужувачам медичної допомоги; забезпечення відчужувачів відповідним сезонним одягом та взуттям.
У випадку виникнення, в майбутньому, потреби забезпечення відчужувачів іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, відчужувачі самостійно, на свій розсуд, несуть всі витрати на ці види забезпечення в межах грошового утримання, передбаченого цим договором, згідно обумовлених сум (пункт 8 Договору).
Відчужувачі мають право вимагати своєчасного та повного здійснення видів матеріального забезпечення від набувача згідно пунктів цього договору, вимагати розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за цим договором (пункт 10).
Набувач зобов`язаний у встановлені строки та в обсязі, передбаченому цим договором, надавати відчужувачам матеріальне забезпечення та здійснювати догляд за ним відповідно до умов договору; до смерті відчужувачів, не укладати щодо майна, яке отримано за цим договором, правочини купівлі-продажу, міни, дарування, застави чи іншим способом не передавати майно у власність іншій особі (п.11).
Відчужувачі та набувач стверджують, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення кожного з них є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; вони необмежені в праві укладати правочини; вони не визнані в установленому порядку недієздатними; вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; вони вільно володіють українською мовою (п.12).
Вищевказана квартира набувається у власність набувача за згодою чоловіка – ОСОБА_5 .
Таким чином, відповідач за договором довічного утримання взяла на себе зобов`язання забезпечити відчужувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 утриманням та доглядом довічно шляхом забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну, що має грошовий еквівалент у розмірі 1200 гривень. Утримання (догляд) визначено сторонами у вигляді: 1) надання побутових послуг; 2) забезпечення відчужувачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; 3) щотижневого забезпечення відчужувачів продуктами харчування шляхом організації їх доставки за місцем його проживання та оплати їх вартості; 4) щомісячної оплати комунальних послуг за відчужувану квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг; 5) забезпечення належними лікарськими засобами та належного лікування; забезпечення надання медичної допомоги; 6) забезпечення відповідним сезонним одягом та взуттям.
На підставі зазначеного договору довічного утримання від 15 лютого 2018 року право власності на квартиру  АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_2 .
Звертаючись до суду із позовом у цій справі, ОСОБА_1 , посилалася на те, що відповідачка після смерті його дружини, яка настала 29 липня 2023 року ухиляється від виконання договірних зобов`язань, взятих на себе за договором довічного утримання.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81
ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,
які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування
(частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми
є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність
або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування
(частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір по суті, надаючи аналіз доказам наявним в матеріалах справи та оглянувши покази свідків допитаних в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить із того, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання покладених на неї обов`язків за договором довічного утримання, а також у спірних правовідносинах істотних порушень відповідачкою умов укладеного між сторонами договору довічного утримання не відбулося. 
Отож, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що відповідач виконувала та виконує умови укладеного між сторонами договору, на підтвердження чого надала відповідні докази, яким судом першої надано належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.
Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що на виконання умов договору довічного утримання від 15 лютого 2018 року відповідачка ОСОБА_2 з моменту укладання договору довічного утримання своєчасно сплачувала вартість комунальних послуг за відчужуване нерухоме майно, заборгованість відсутня, що підтверджується копіями квитанцій, акту звірки взаєморозрахунків за електроенергію станом на 30 листопада 2023 року, довідки КП «Містосервіс» від 28 листопада 2023 року, довідки ТОВ «Макс Клін Сіті» від листопада 2023 року, довідки КП «Чернівціводоканал» від 27 листопада 2023 року, довідки МКП «Чернівцітелокомуненерго» від 28 листопада 2023 року, довідки АТ «Чернівцігаз» (а.с.49-60).
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 здійснила поховання ОСОБА_3 , що підтверджується товарним чеком складу-магазину ритуальних послуг від 29 липня 2023 року та рахунком-замовленням КП «Муніципальна ритуальна служба» №727763 від 31 липня 2023 року. Вартість понесених витрат перевищує 20000 гривень (а.с.48).
Також допитані в суді першої інстанції свідки підтвердили, що відповідачка до позивача та його покійної дружини приходила по декілька разів на тиждень, прибирала, приносила продукти харчування. У квартирі позивача здійснювала косметичний ремонт.
Відповідно до частини другої статті 755 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача.
Згідно з частиною першою статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Отже, після смерті ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_2 відповідно до умов укладеного договору довічного утримання від 15 лютого 2018 року набула право власності на 1/2 частини квартири  АДРЕСА_1 , яка належала    ОСОБА_3 на праві власності і це право ніким не оспорюється.
Оскільки за життя ОСОБА_3 питання про розірвання договору довічного утримання не порушувала, права ОСОБА_3 за оспорюваним договором мають особистий характер та припинилися внаслідок її смерті відповідно до правил статті 1218 ЦК України, договір довічного утримання в частині 1/2 частки квартири, яка належала ОСОБА_3 , а тому відсутності підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору в цій частині.
Також, встановлено, що позивач ОСОБА_1 на даний час проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що свідчить про виконання ОСОБА_2 обов`язку забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі.
Окрім того, із дослідженої судом довідки ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області від 21 вересня 2023 року про результати проведення перевірки інформації, викладеної у зверненні ОСОБА_2 встановлено, що відповідач 01 вересня 2023 року подала до поліції заяву, в якій повідомила про факт створення їй перешкод у виконанні обов`язків по договору довічного утримання за ОСОБА_1 зі сторони особи, яка називається сином останнього (а.с.37-38). У ході проведення перевірки було опитано ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який пояснив, що є сином ОСОБА_1 . Повідомив, що його батько розірвав договір довічного утримання з ОСОБА_2 у зв`язку з неналежним виконанням договору довічного утримання, а тому їй повідомлено, щоб до квартири вона більше не заходила. Зауважив, що наразі в суді знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання. Під час опитування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останній повідомив аналогічні обставини.
05 жовтня 2023 року відповідач повторно звернулась до ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області з заявою щодо проведення перевірки за факт створення їй перешкод у виконанні обов`язків по договору довічного утримання за ОСОБА_1 зі сторони особи, яка називається сином останнього (а.с.41-42).
Суд першої інстанції зазначив і про те, що допитані судом свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_5 підтвердили у судовому засіданні факт виконання ОСОБА_2 умов договору щодо забезпечення відчужувачів продуктами харчування, лікарськими засобами, надання необхідних побутових послуг, тощо. При цьому, покази свідків були послідовними та узгоджуються між собою. Свідки підтвердили суду, що відповідач до смерті ОСОБА_3 належним чином виконувала свої обов`язки по утриманню та догляду за подружжям. Здійснила поховання ОСОБА_3 та організувала поминального обіду квартирі АДРЕСА_1 . Після цього ОСОБА_2 неодноразово намагалася спілкуватися з ОСОБА_1 , продовжити доглядати за ним, проте позивач відмовлявся від будь-яких контактів із нею, двері квартири не відчиняв та казав, щоб вона більше не приходила.
Допитані судом за клопотанням представника позивача свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 повідомили суду, що не бачили ОСОБА_2 , проте бували у вказаній квартирі не часто 2-3 рази на рік, із відповідачем не знайомі, що жодним чином не спростовує покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_5 .
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , зробив вірний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову та розірвання договору довічного утримання від 15 лютого 2018 року року, оскільки позивачем не доведено, що відповідач свідомо ухилялася від виконання покладених на неї обов`язків за договором довічного утримання.
Тобто обставини, на які посилався позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження, а відповідач, у свою чергу, довела,
що порушення істотних умов договору довічного утримання не відбулося
й підтвердила свої наміри на належне виконання умов договору. Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують, так як вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішенням суду по суті спору і спростовуються матеріалами справи. 
Наявні у матеріалах справи докази належним чином оцінені, згідно
з правилами, передбаченими статтею 89 ЦПК України, що спростовує відповідні посилання апеляційної скарги.
Таким чином, надавши належну оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що відповідач належним чином виконувала та виконує умови договору довічного утримання.
Посилання апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, про здійснення судом тиску на представника позивача, є припущеннями,
а на припущеннях доказування не може ґрунтуватися (частина шоста статті 81 ЦПК України). 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, не впливають на вирішення спору по суті.
Отже, доводи щодо невиконання відповідачем умов договору довічного утримання спростовуються матеріалами справи, вони були предметом дослідження у суді першої інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яке ґрунтується на вимогах законодавства, і з яким погоджується суд апеляційної інстанції.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 26 серпня 2021 року у справі № 521/17385/17 (провадження № 61-8411св21), від 01 вересня 2021 року у справі № 761/21191/19 (провадження № 61-4400св21), від 25 січня 2023 року у справі № 755/8613/21 (провадження № 61-9518св22).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Висновки, зроблені судом першої інстанції, узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ, яка є сталою та сформованою,
а відмінність залежить лише від доказування. Верховний Суд наголошує, що у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави
їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права, зводяться до незгоди з висновками суду і переоцінки доказів.
В постанові КЦС ВС від 07 жовтня 2020 року у справі № 465/3586/17, від 08 жовтня 2020 року у справі №712/22134/12, від 05 жовтня 2020 року у справі №347/637/18, від 27 жовтня 2020 року у справі №243/11349/18 неодноразово вказував, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року)…».
При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), через що колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку решті доводів апеляційної скарги.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 28 березня 2024 року слід залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марченко Роман Михайлович – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 28 березня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 12 червня 2024 року.

Головуючий:                           Н.К. Височанська
Судді: І.Н. Лисак 
І.М. Литвинюк