КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 755/6672/23                                                                               Головуючий у І інстанції Слободянюк А.В.
Провадження №22-ц/824/6213/2024                                                      Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
ІменемУкраїни
 
24 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,
за участі секретаря Спис Ю.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вегера Андрія Анатолійовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , третя особа: акціонерне товариство «Сенс Банк» про витребування майна з чужого незаконного володіння, - 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2023 рок позивачка ОСОБА_2 , в особі адвоката Лінника М.А., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерне товариство (далі - АТ) «Сенс Банк» про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просила витребувати від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 двокімнатну квартиру за адресою:    АДРЕСА_1 , загальною площею 46,6 кв.м., житловою - 32,6 кв.м., стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
В обґрунтування позову зазначала, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1998 року належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 
11 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк» (колишня назва - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»), укладено іпотечний договір на забезпечення зобов`язань за Договором кредиту № 10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року, згідно з яким вказана квартира передана банку в іпотеку.
11 січня 2019 року вказана квартира була реалізована на електронних торгах, переможцем торгів визначено відповідача ОСОБА_1 
Квартира була реалізована в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, відкритого 23 жовтня 2018 року на виконання виконавчого напису № 13371, вчиненого 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про звернення стягнення на квартиру (предмет іпотеки) за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, та задоволено вимоги АТ «Укрсоцбанк» у розмірі заборгованості за кредитним договором в сумі 54 671,74 доларів США.
Позивач вказувала, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року (справа № 755/13070/20) за позовом ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк» виконавчий напис № 13371, вчинений 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., визнано таким, що не підлягає виконанню. Постановою Київського апеляційного суду дане судове рішення залишено без змін.
З огляду на вказане, позивачка зазначала, що оскільки виконавчий напис про звернення на квартиру визнано таким, що не підлягає виконанню, тому вказана квартира вибула із законного володіння ОСОБА_2 поза її волі. На підставі чого позивачка просила суд витребувати у відповідача ОСОБА_1 на її користь квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року позов задоволено. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 46,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1761466280000). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 6 536 гривень 80 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною каргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернувся його представник - адвокат Вегера А.А., який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неповноту з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що рішення суду, яке покладене судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення, зупинене Верховним Судом у 2022 році, про що позивач не повідомив/приховав від суду.
Так, оскаржуване судове рішення ґрунтується на тому, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.09.2021 року у справі №755/13070/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.02.2022 року, задоволено позов ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк» та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, у зв`язку із чим, на думку суду першої інстанції наявні підстави для витребування майна з володіння відповідача.
Проте, відповідач зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що ухвалою Верховного Суду від 05.10.2022 року у справі №755/13070/20 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Альфа Банк» та зупинено дію вказаних судових рішень до закінчення касаційного розгляду справи. Станом на день ухвалення оскаржуваного рішення касаційний розгляд вказаної справи не завершився, відповідно, на переконання апелянта, виконавчий документ був чинний.
При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції проігноровано обставини, встановлені у справі №755/5232/19. Так, в постанові Київського апеляційного суду від 08.09.2021 року у справі №755/5232/19 встановлено законність проведених прилюдних торгів СЕТАМ з реалізації спірної квартири та відмовлено в задоволенні позову.
Також, в доводах апеляційної скарги зазначає про те, що в оскаржуваному рішенні судом не надано оцінку добросовісності набуття відповідачем права власності на квартиру та його доводів щодо порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Не надано оцінки пропорційності втручання держави у право власності та балансу інтересів добросовісного набувача та позивача, який не повернув кредит банку.
Звертає увагу на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26.07.2021 року у справі № 454/662/19, згідно з якими, позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.
Вказує також на необхідність дотримання принципу правової визначеності, який передбачає, серед іншого, що ухвалене судами остаточне рішення не може ставитися під сумнів. Перегляд справи не може розглядатись як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох поглядів на одне питання не є підставою для повторного розгляду справи. Вважає, що судом першої інстанції проігноровано доводи відповідача, наведені ним у відзиві на позов, про те, що позов подано штучно та без належних правових підстав з ціллю зловживання правами, адже спір між сторонами за описаних обставин вже вирішений Верховним Судом у іншій справі (№ 755/5232/19) щодо того ж самого предмету спору.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Лінник М.А. заперечує щодо наведених представником відповідача доводів, посилаючись на їх безпідставність. Звертає увагу апеляційного суду на те, що реалізація квартири на електронних торгах відбулась не на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а на підставі виконавчого напису, тобто в позасудовий спосіб.
Посилаючись на практику Верховного Суду у справах щодо застосування положень статті 388 ЦК України, вказує на те, що твердження апелянта про те, що прилюдні торги не визнавались недійсними, не заслуговують на увагу, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння призведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Для такого витребування не потрібно визнавати електронні торги недійсними, оскільки вони відбулись не в порядку виконання рішення суду, а на підставі виконавчого напису нотаріуса, яким визнано судом таким, що не підлягає виконанню.
Вказує, що судом першої інстанції була надана детальна відповідь на аргументи відповідача щодо добросовісності набуття майна у власність останнього. 
Зазначає, що постановою Верховного Суду від 09.11.2023 року по справі №755/13070/20 за позовом ОСОБА_2 до АТ «Альфа-банк» (нова назва АТ «Сенс Банк»), третя особа приватний нотаріус КМНО Чуловський В.А., рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.09.2021року та постанову Київського апеляційного суду від 10.02.2022 року залишено без змін, відновлено дію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.09.2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 10.02.2022 року.
АТ «Сенс Банк» направив на адресу апеляційного суду письмові пояснення, в яких зазначає, що спірне нерухоме майно було відчужене у позивачки через невиконання боргових зобов`язань перед АТ «Сенс Банк». Матеріали справи не містять жодних доказів того, що добросовісний набувач - ОСОБА_1 порушив будь-які права позивача чи діяв недобросовісно або умисно. Вказує, що звертаючись до суду з віндикаційним позовом ОСОБА_2 порушує один з основоположних принципів цивільного судочинства - принцип добросовісності та намагається таким чином уникнути цивільно-правової відповідальності з невиконання своїх зобов`язань з повернення кредиту АТ «Сенс Банк». Просив зупинити провадження у даній справі до винесення остаточного рішення по цивільній справі № 755/21185/21.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Семенов О.В. підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи.
Представник позивача ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.
Представник третьої особи АТ «Сенс Банк» - адвокат Подольський А.Ю. проти задоволення апеляційної скарги не заперечував.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1998 року позивач ОСОБА_2 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7,8).
11 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 і ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником, якого є АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 10-29/2534, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала кредитні кошти в сумі 30 000,00 доларів США, зі сплатою 13% річних, кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 10 жовтня 2016 року.
11 жовтня 2006 року, на забезпечення виконання умов кредитного договору № 10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року, укладено іпотечний договір № 02-10/2829, посвідчений в нотаріальному порядку. За умовами іпотечного договору ОСОБА_4 передала в іпотеку в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту № 10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
31 серпня 2028 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. вчинив виконавчий напис за № 13371 про звернення стягнення на кв. АДРЕСА_2 . За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, нотаріус запропонував задовольнити вимоги стягувача на загальну суму заборгованості у розмірі 54 671,74 доларів США.
Вказаний виконавчий напис було пред`явлений до виконання у ВП № НОМЕР_1 та згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Яцишина П.М. від 21 лютого 2019 року виконавче провадження закінчено на підставі п.15 ч.1. ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичною реалізацію квартири.
Судом першої інстанції встановлено також, що у цивільній справі №755/5232/19 за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Яцишина А. М., ДП «СЕТАМ», ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів з реалізації квартири, набрало законної сили судове рішення, зокрема постанова Київського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року, якимОСОБА_2 в задоволенні позову відмовлено.
В рамках вказаної цивільної справи №755/5232/19 судами встановлено, що 23 жовтня 2018 року на підставі виконавчого напису № 13371, який видано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 31 серпня 2018 року, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Яцишиним А.М. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_2 
14 грудня 2018 року ДП «СЕТАМ» на підставі заявки приватного виконавця Яцишина А. М. виставлено повторно на електронні торги спірну квартиру, номер лоту 321260, початкова ціна лоту 496 345,60 грн, день та час проведення торгів 11 січня 2019 року о 09 год. 00 хв.
Згідно з протоколом № 381739 проведення електронних торгів від 11 січня 2019 року торги з реалізації лота № 321360 відбулися за особливою ставкою в розмірі 600 000,00 грн, переможець торгів ОСОБА_1 
17 січня 2019 року приватним виконавцем Яцишиним А. М. складено акт про реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_2 .
Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у справі № 755/13070/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, задоволено позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, зареєстрованим у реєстрі за № 13371 (а.с.22-38).
У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
У справі що переглядається апеляційним судом, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира вибула з володіння позивача та була реалізована на електронних торгах на підставі виконавчого напису, вчиненого 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., зареєстрованим у реєстрі за № 13371, який рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у справі № 755/13070/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, визнано таким, що не підлягає виконанню, тому у розумінні положень статті 388 ЦК України спірне рухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
У даній справі судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира вибула з володіння позивача та була реалізована на електронних торгах на підставі виконавчого напису нотаріуса, який судовим рішення, що набрало законної сили, визнано таким, що не підлягає виконанню, тому у розумінні положень статті 388 ЦК України спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею.
Апеляційний суд критично ставиться до доводів апеляційної скарги про те, що при ухвалення рішення судом першої інстанції не взято до уваги обставини, встановлені у цивільній справі №755/5232/19, зокрема щодо відсутності підстав для визнання електронних торгів з реалізації квартири недійсними.
Так, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції досліджував постанову Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 755/5232/19 та обґрунтовано зазначив про те, що обставини, які були предметом дослідження у вказаній справі мали місце до того, як виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у справі № 755/13070/20.
Верховний Суд у своїй постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 755/5232/19, в мотивування підстав для відхилення касаційної скарги зазначав, що порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.
Слід також зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).
У справі № 233/4365/18 Велика Палата Верховного Суду зробила наступні правові висновки.
Реалізація майна на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).
Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (див. постанови від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (пункти 40-41), від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 56)).
Оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину.Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). З огляду на наведене неналежними та неефективними є відповідні дві вимоги позивача.
Вимогу про визнання недійсними електронних торгів суд може інтерпретувати як позов про визнання недійсним відповідного договору купівлі-продажу. Проте ця вимога лише за певних умов може бути ефективним способом захисту, наприклад, тоді, якщо позивачем і відповідачем є продавець і покупець за договором купівлі-продажу.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга цієї статті у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Метою позову про витребування майна з чужого володіння є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку позбавлення власника його нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) та № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц).
Рішення суду про витребування нерухомого майна на користь його власника із чужого володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 38)).
Якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України).
Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі--продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункти 52, 57) і від 5 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (пункт 9.32)).
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)).
Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).
Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54)).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.
Таким чином, позивач ОСОБА_2 , користуючись своїм правом відповідно до статті 16 ЦК України, на підставі статті 388 ЦК України звернулась до суду із позовом про витребування майна у добросовісного набувача, який набув право власності на спірне нерухоме майно, яке було реалізоване на електронних торгах на підставі виконавчого напису, визнаного в подальшому судовим рішенням таким, що не підлягає виконанню.
Слід також зауважити, що реалізація спірної квартири на прилюдних торгах відбулась не на підставі судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що унеможливлювало б застосування статті 388 ЦК України, а у позасудовий спосіб, на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Із зазначеного слідує, що доводи апеляційної скарги в частині необхідності застосування у даній справі правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26.07.2021 року у справі №454/662/19, є необґрунтованими та не можуть бути взяті до уваги.
Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги в частині ненадання оцінки добросовісності набуття відповідачем права власності на спірне нерухоме майно та порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, виходячи з наступного.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і "майном".
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України").
Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: "розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.
Як на підставу апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції відповідач посилається на те, що місцевий суд не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17.
Наведені постанови суду касаційної інстанції об`єднує загальний висновок про те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.
За змістом ЦПК України, в тому числі частини четвертої статті 263 ЦПК України, Верховний Суд висловлює правові висновки у певних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в певних суспільних правовідносинах.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду у кожній конкретній справі.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Враховуючи наведене, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки районного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, на які посилалася відповідач в апеляційній скарзі.
З огляду на баланс між інтересом власника спірної квартири ОСОБА_2 та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи - ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначає таке.
У справі, яка переглядається, надаючи оцінку обставинам вибуття спірної квартири з власності позивача та набуття відповідачем права власності на неї в контексті його добросовісності, слід звернути увагу, що спірна квартира вибула на підставі виконавчого напису нотаріуса, який за рішенням суду, що набрало законної сили, визнаний таким, що не підлягає виконанню, тобто воля позивача на відчуження квартири була відсутня. 
Відповідач набув право власності на спірну квартиру за результатами електронних торгів, проведених на виконання виконавчого листа нотаріуса, який за рішенням суду, що набрало законної сили, визнаний таким, що не підлягає виконанню.
Доводи апеляційної скарги про те, що витребування майна призведе до безоплатного позбавлення права власності ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, є неспроможними, оскільки відповідач може захистити своє право на отримання сплачених ним за договором купівлі-продажу грошових коштів шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця.
За змістом частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені обставини справи, у даному випадку не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці ЄСПЛ. Задоволення позову та витребування у відповідача спірної квартири, яка вибула з володіння позивача поза його волею, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідатиме справедливому балансу інтересів сторін.
Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та висновкам Верховного Суду України у зазначеній частині, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14.
Отже, колегія суддів вважає, що витребування квартири в ОСОБА_1  на користь її законного власника - ОСОБА_2 не порушує принциппропорційності втручання у право власності відповідача як останнього набувача квартири, яка вибула з власності позивача у незаконний спосіб, і на нього не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій про обґрунтованість позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як обов`язкові підстави дляскасування рішення суду.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись ст. ст. 259, 268 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вегера Андрія Анатолійовича - залишити без задоволення.
РішенняДніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцятиднів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складенняповного судового рішення.
Повний текст постанови складений 08 травня 2024 року.

 
 
Суддя-доповідач                                                         Таргоній Д.О.
 
  Судді:                                                                         Голуб С.А.
 
                                                                                     Слюсар Т.А.