ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року                                         

м. Чернівці          

справа № 713/2013/22
провадження №22-ц/822/311/24 
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н.Ю. 
суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг»
відповідач ОСОБА_1 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 жовтня 2023 року, головуючий у першій інстанції Осокін А.Л.
ВСТАНОВИВ
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» у жовтні 2022 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Зазначало, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту 27 травня 2021 року №1963759 у електронній формі.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» вчинено договір факторингу від 20 жовтня 2021 року №1, за яким право вимоги за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» відповідно до витягу з реєстру прав вимоги від 17 грудня 2021 року №3.

ОСОБА_1 не виконано зобов`язання за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759 з повернення кредиту в сумі 10600 грн, сплати відсотків в сумі 24168 грн.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» заборгованість за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759 в сумі 34768 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Вижницького районного суду  Чернівецької області від 13 жовтня 2023 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» заборгованість в сумі 34768 грн. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 26 січня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Зазначає, що можливим є стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» кредиту в сумі 10600 грн та відсотків за користування кредитом в сумі 6042 грн, оскільки пунктом 1.6.1 договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759 визначено орієнтовну загальну вартість кредиту 16642 грн за стандартною відсоткової ставкою 1,9%.
Вказує на зазначення у договорі невірної інформації щодо орієнтовної загальної вартості кредиту 16642 грн, неповідомлення про реальну вартість кредиту у разі автоматичної пролонгації договору до 120 днів.
Умови пункту 1.5.1 договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту 27 травня 2021 року №1963759 щодо реальної річної відсоткової ставки 24079,41 є несправедливими.
На порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» Товариством з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» замінено штрафи та пеню захмарними відсотками.
Вважає, що умови договору щодо вартості кредиту мають бути визнані недійсними в частині нарахування процентів після здійснення автоматичної пролонгації договору.
Посилається на те, що умови договору щодо вартості кредиту є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю  «УМ Факторинг» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг»  до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з укладення Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту 27 травня 2021 року №1963759, відступлення права вимоги за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» факторингу від 20 жовтня 2021 року №1.
Водночас судом першої інстанції встановлено заборгованість за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту 27 травня 2021 року №1963759 в сумі 34768 грн.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам відповідає.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту 27 травня 2021 року №1963759.

Після чого Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» вчинено договір факторингу від 20 жовтня 2021 року №1.

На підставі реєстру прав від 17 грудня 2021 року №3 право вимоги за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг».

За випискою за договором Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 15 вересня 2023 року на картку ОСОБА_1 №5168757387281100 27 травня 2021 року зараховано переказ в сумі 10547 грн.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
На підставі частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Частиною 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом частини першої статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
На підставі частини 1 та 2 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом частини 1, 2 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно частини 1-4 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом;
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).
Відповідно до частини 7 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Частиною 1 статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту 27 травня 2021 року №1963759 у електронній формі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18)).
Відповідно до частини 1  статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
На підставі частини 1, 2 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. 
У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Отже, виходячи із положень ст. 1078 ЦК України, за договором факторингу допускається відступлення як наявної, так і майбутньої вимоги. 
Наявна вимога – це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, або право грошової вимоги, можливість здійснення якої залежить від настання певної умови чи спливу строку платежу (так звана недозріла вимога). 
Майбутня вимога – це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому, тобто яка з?явиться з тих чи інших договорів, що будуть укладені між клієнтом і боржником після договору факторингу. 
Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» вчинено договір факторингу від 20 жовтня 2021 року №1.

На підставі реєстру прав від 17 грудня 2021 року №3 право вимоги за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг».
За змістом частини 1, 3 статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. 
У матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759.

На підтвердження заявлених вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» надало до суду виписку за договором Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 15 вересня 2023 року, за якою на картку ОСОБА_1 №5168757387281100 27 травня 2021 року зараховано переказ в сумі 10547 грн.
На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із положеннями частини першої, четвертої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові.  
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України "Про електронну комерцію" розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.
Емітенти зобов`язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов`язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України (пункт 8 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705.
Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань (пункт 4 розділу VII Положення).
Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254.
Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі (абзац другий пункту 4.10. Положення).
Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (пункт 5.1 Положення ).
Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них (згідно із абзацом першим пункту 5.3. Положення ).
У постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 Верховний Суд зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту.
Враховуючи вищезазначене виписка з особового рахунку ОСОБА_1 за карткою № НОМЕР_1 Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» є належним доказом отримання 27 травня 2021 року кредиту в сумі 10600 грн.
ОСОБА_1 правильність розрахунку невиконаного зобов`язння з повернення кредиту в сумі 10600 грн, сплати відсотків в сумі 24168 грн не спростована.
За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції зазначала, що судом першої інстанції не звернуто уваги на несправедливість умов договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759 щодо реальної річної відсоткової ставки, реальної вартості кредиту, що умови договору щодо вартості кредиту мають бути визнані недійсними в частині нарахування процентів після здійснення автоматичної пролонгації договору.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). 
На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Наведені положенням ч.2 ст.215 ЦК України встановлюють виняток із загального правила ч.1 ст. 11 ЦПК України  щодо розгляду справ судом у межах заявлених особами вимог. 

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

У даній справі спору про визнання договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759 недійсним як оспорюваного не порушено.

Крім того, законом не встановлено недійсності такого правочину з підстав несправедливості умов, отже не встановлено наявності підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним.

При цьому встановлення обставин, за яких договір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759 може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення його у встановленому законом порядку, не підлягають дослідженню під час розгляду справи.

За змістом апеляційної скарги ОСОБА_1 визнаються обставини вчинення договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759.

Посилаючись в апеляційній скарзі на пункт 1.6.1 договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 травня 2021 року №1963759, яким визначено орієнтовну загальну вартість кредиту 16642 грн за стандартною відсоткової ставкою 1,9%, ОСОБА_1 визнається розмір відсоткової ставки 1,9% на день.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про право Товариство з обмеженою відповідальністю  «УМ Факторинг» на стягнення з ОСОБА_1 кредиту в сумі 10600 грн та відсотків за користування кредитом з розрахунку 1,9% на день за 120 днів в сумі 24168 грн. (201 грн 40 коп. (10600 грн х 1,9% ) х 120 днів).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 жовтня 2023 року підлягає залишенню без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 жовтня 2023 року підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат не проводиться.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 06 травня 2024 року.

Головуючий                                                          Н. Ю. Половінкіна
Судді                               М. І. Кулянда
             О. О. Одинак