ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2024 р. 	Справа №480/6999/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини                     НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.10.2023, головуючий суддя І інстанції: А.І. Сидорук, м. Суми, повний текст складено 16.10.23 у справі                          №480/6999/22
за позовом         ОСОБА_1  
до         Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України                           
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якій просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу, як учаснику бойових дій, грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення - 29.03.2019; 
- зобов`язати відповідача виплатити позивачу, як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2017, 2018, 2019 роки виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення - 29.03.2019. 
В обґрунтування вимог позову зазначив, що  з  05.05.2017 він є учасником бойових дій, який відповідно до ч.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має право на додаткову відпустку строком 14 днів на рік. Під час проходження служби з 2017 по 2019 рік така відпустка не надавалась йому. При звільненні зі служби 29.03.2019 йому                не була виплачена грошова компенсація за невикористані додаткові відпустки, чим було порушено його права. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 року позов                   ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено в повному обсязі.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки, у зв`язку із звільненням з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.03.2019.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017, 2018, 2019 роки, у зв`язку із звільненням з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.03.2019.
Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 року у даній справі і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що не погоджується із оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, вважає його необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставами для його скасування. Зазначає, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України та отримував грошове забезпечення у визначеному діючим законодавством розмірі. Вказує, що останнім днем військової служби позивача (днем фактичного звільнення) є день виключення його із списків особового складу в Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, тобто 01.03.2019 року. Посилається на приписи ст.122 КАС України. Зазначає, що до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками. Позивач звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою у жовтні 2022 року. Однак, 19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю. Посилається на приписи ст.233 КЗпП України. Вважає, що правові висновки Верховного Суду про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах, оскільки з 19.07.2022 набули чинності зміни до статті 233 КЗпП України, які відповідних положень не містять. Станом на дату звернення позивача до суду ст.233 КЗпП України не містить положень щодо не обмеження будь-яким строком права звернення до суду із вимогами про стягнення заробітної плати (вирішення трудового спору). Зазначає, що на момент виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України  позивач погодився з проведеним розрахунком всіх виплат, які йому були виплачені Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України, жодних зауважень щодо проведених з ним розрахунків не зазначав. Вважає, що в даному випадку позов підлягав залишенню без руху, з наданням позивачу строку для подачі заяви, в якій позивач повинен був вказати причини поважності підстав пропущеного строку, а у разі визнання судом таких причин пропуску строку звернення до суду неповажними, позов підлягав залишенню без розгляду, не зробивши цього, Сумський окружний адміністративний суд порушив норми процесуального права. Окрім того, наводить доводи щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2022 роки. Зазначає, що ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ні Законом України «Про відпустки», ні КЗпП України                      не передбачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України діяла у відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України та п.1 ч.2 ст.2 КАС України, а саме на підставі у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні від 16.10.2023 року у справі №480/6999/22 здійснив неправильне застосування норм матеріального права та порушив норми процесуального права, відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України це є підставою для скасування цього судового рішення.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.304 КАС України.
На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що  з 05.05.2017 позивач набув статусу учасника бойових дій.
З 2017 по 29.03.2019 позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України та підпорядкованих їй підрозділах.
08.08.2022 позивач через свого представника звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки (а.с.7).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу, як учаснику бойових дій, грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення - 29.03.2019, звернувся до суду з позовною заявою.
Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що  у випадку звільнення військовослужбовців зі служби їм повинна виплачуватися грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, а тому оскільки відповідач при звільненні позивача зі служби ненарахував та невиплатив останньому, як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за невикористаної додаткової соціальної відпустки за 2017, 2018, 2019 роки, то відповідач допустив протиправну бездіяльність. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 45 Конституції України встановлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі по тексту - Закон № 2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з ч.1 ст.9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі по тексту - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до ст. 4 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” (далі по тексту - Закон №3551-ХІІ) ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.
Згідно зі ст. 5 Закону №3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Як встановлено з матеріалів даної справи, позивач з 2017 по 29.03.2019 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та підпорядкованих їй підрозділах.
Наказом Командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.09.2023 року позивача було виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, що підтверджується відповідачем.  
Згідно посвідчення серія НОМЕР_2 від 05.05.2017 позивач є учасником бойових дій (а.с.8).
Спірним питанням у даній справі є питання правомірності бездіяльності відповідача у даній справі щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки, у зв`язку із звільненням з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.03.2019.
Згідно п.12 ч. 1 ст.12 Закону №3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР (далі по тексту - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, особам, реабілітованим відповідно до Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Таким чином, учасники бойових дій мають право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п.8 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону № 504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом № 504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. 17 ст.10-1 Закону №2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу.
Згідно з п.18 ст. 10-1 Закону №2011-XII в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону №2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06.12.1991 № 1932-XII “Про оборону України” (далі по тексту - Закон №3543-XII та Закон №1932-XII відповідно).
За змістом норм ст.1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, положеннями ст.1 Закону № 3543-XII врегульовано, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Як станом на час спірних правовідносин, так і наразі в Україні діє особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
З аналізу вищенаведених норм вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку особа (військовослужбовець) набула за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права                       не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.
Згідно з п.181 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі по тексту - Положення №1153/2008) щорічні додаткові відпустки можуть бути використані одночасно зі щорічною основною відпусткою або в інший строк з урахуванням побажання військовослужбовців та інтересів військової служби. Їх тривалість не впливає на тривалість щорічної основної відпустки. У разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем військової служби.
Відповідно до абз.1 п. 242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини (абз. 3 п. 242 Положення №1153/2008).
Відповідно до п.3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі по тексту - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ, у тому числі незалежно від подання таким військовослужбовцем відповідного рапорту.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені Верховним Судом у рішенні від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019.
У вказаному судовому рішенні Верховним Судом, з аналізу положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про відпустки», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зроблено такі висновки.
По-перше, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється. Однак, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
По-друге, припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток відповідно до п.19 ст.10-1 Закону №2011-XII в особливий період є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо та жодним чином не впливає на суть цього права.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців зі служби їм повинна виплачуватися грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки. 
Матеріали даної справи не містять доказів нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки, у зв`язку із звільненням з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.03.2019.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, також не надано таких доказів. 
Посилання в апеляційній скарзі про те що на момент виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 позивач погодився з проведеним розрахунком всіх виплат, які йому були виплачені Військовою частиною НОМЕР_1 , жодних зауважень щодо проведених з ним розрахунків не зазначав, колегія суддів відхиляє, оскільки це  жодним чином не впливає на право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та відповідно на обов`язок відповідача здійснити нарахування та виплату такої компенсації. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ні Законом № 2011-XII, ні Законом № 3551-ХІІ, ні Законом №504/96-ВР, ні КЗпП України не передбачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, то такі доводи є необґрунтованими,   оскільки вони суперечать наведеним вище висновкам суду, у т.ч. правовим висновкам Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18. 
З огляду на наведені висновки, доводи апеляційної скарги про те, що Військова частина НОМЕР_1 діяла у відповідності до ч. 2 ст.19 Конституції України та п.1 ч. 2 ст. 2 КАС України, а саме на підставі у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, є помилковими. 
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду про задоволення позову ОСОБА_1 шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки, у зв`язку із звільненням з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.03.2019 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017, 2018, 2019 роки, у зв`язку із звільненням з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.03.2019.
Стосовно посилання в апеляційній скарзі на пропущення позивачем строків звернення до суду, посилаючись на приписи ст.122 КАС України, ст.233 КЗпП України, зазначаючи, що в даному випадку позов підлягав залишенню без руху, з наданням позивачу строку для подачі заяви, в якій позивач повинен був вказати причини поважності підстав пропущеного строку, а у разі визнання судом таких причин пропуску строку звернення до суду неповажними, позов підлягав залишенню без розгляду, не зробивши цього, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, то колегія суддів відхиляє відповідні посилання апеляційної скарги, як необґрунтовані,  з огляду на наступне.
Частина 1 статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Водночас, у зазначених вище приписах КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають або перебували на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.03.2024 року у справі №600/5050/23-а. 
Зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України. 
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 02.04.2024 року у справі №400/5714/23. 
Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013у справі щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1,12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
У даній справі позивач оскаржує бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому, як учаснику бойових дій, грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення - 29.03.2019. 
Отже, на момент звільнення позивача з військової служби (29.03.2019) ч.2 ст.233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.
При цьому, в подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, ч.1 та ч.2 ст.233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Водночас, колегія суддів зауважує, що згідно з пунктом 1 глави ХІХ "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211) та закінчився 30.06.2023 (постанова Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651). 
Відтак, враховуючи наведене вище, при зверненні 19.10.2022 року до суду першої інстанції з позовною заявою  (позовна заява зареєстрована судом 24.10.2022) з вимогами у даній справі, позивачем не було пропущено строку звернення із вимогами у даній справі.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 року в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду (міститься у розділі 1 відзиву на позовну заяву від 20.12.2022) було відмовлено. Вказана ухвала суду першої інстанції набрала законної сили та не оскаржена в суду апеляційної інстанції. 
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено (доказано) правомірності власної бездіяльності, яка є предметом оскарження у даній справі.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки дана справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції                   не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.    
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі                     №480/6999/22 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський