ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 р. 	Справа № 480/11011/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.01.2024, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 05.01.24  по справі № 480/11011/23
за позовом     ОСОБА_1  
до    Військової частини НОМЕР_1              
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , у якій просила суд:
- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 із військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 27 жовтня 2022 року на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», ОСОБА_1 була призвана на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 до військової частини НОМЕР_2 . Після проходження підготовки у військовій частині НОМЕР_2 , 26.12.2022 вона була зарахована до особового складу військової частини НОМЕР_1 , де проходить військову службу по теперішній час. 06 березня 2023 року медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) чоловікові позивача - ОСОБА_2 було встановлено 3 групу інвалідності. 22 серпня 2023 року за встановленою командуванням військової частини НОМЕР_1 формою і змістом, за вхідним номером 23048, позивачем було подано по команді рапорт про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи, а саме наявності чоловіка із числа осіб з інвалідністю 3 групи, з долученням до рапорту документів, які підтверджують підстави звільнення. 23 серпня 2023 року командуванням військової частини НОМЕР_1 в задоволенні рапорту позивача було безпідставно відмовлено в усній формі. 18 вересня 2023 року позивачем були оскаржені дій командира частини НОМЕР_1 в адміністративному порядку по команді до Міністерства оборони України, вхідний номер НОМЕР_3 . 25 вересня 2023 року за вихідним номером 40/8952, командиром військової частини НОМЕР_1 позивачу було відмовлено в задоволені рапорту про звільнення із військової служби.
Рішенням Суиського окружного адміністративного суду від 05.01.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за її рапортом від 22.08.2023, у зв`язку з наявністю чоловіка з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 22.08.2023 про звільнення з військової служби, у зв`язку з наявністю чоловіка з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняти рішення по суті порушеного питання, з урахуванням висновків суду у даній справі.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що вивчивши рапорт позивача та долучені до рапорту документи, (де вказано що чоловік є особою з інвалідністю 3 групи довідка МСЕК серії 12ААВ №663139 видана на ім`я ОСОБА_2 , командування військової частини НОМЕР_1 прийшло до висновку що підстав для звільнення з військової служби відповідно до пп. "г" п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами "у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи" - не має.
Вказана довідка МСЕК не свідчать про наявність у чоловіка заявниці обставин непрацездатності, значного обмеження життєдіяльності, неспроможності або обмеженої спроможності до самообслуговування, що у контексті пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" є підставою звільнення з військової служби.
Обґрунтовуючи протиправність бездіяльності командування військової частини що до не звільнення з військової служби позивач посилається на порушення статті 26 "звільнення з військової служби" закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" частина 2. під час воєнного стану: "у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи". Разом з тим, таке твердження представник відповідача вважає помилковим.
Отже, представник відповідача наголошує, що приписами ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ не передбачено такої підстави для звільнення військовослужбовців - наявність третьої групи інвалідності у дружини (чоловіка) як під час дії особливого періоду так і під час воєнного стану. Всі підстави для звільнення, які передбачені ч. 4 ст. 26 цього Закону стосовно інвалідності у відповідних категорій осіб, які в свою чергу перебувають у відповідних відносинах з військовослужбовцями, ставляться в залежність від наявності саме I чи II групи інвалідності.
Представник відповідача вважає, що посилання позивача на абзац підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 “у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи" є помилковим та не відповідає дійсності, так як згідно довідки МСЕК 12ААВ №663139., чоловік є інвалідом III групи.
На переконання апелянта, під час відмови у задоволені вимог викладених в рапорті Позивача командування військової частини НОМЕР_1 діяло у спосіб та порядку передбаченого Законами України “Про військовий обов`язок та військову службу", “Про Дисциплінарний Статут Збройних Сил України", і будь-яких порушень законних прав свобод та інтересів позивача, не допустило.
Позивач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.05.2023 №125, матроса - ОСОБА_1 , призвану за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено на посаду та зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення, і вона вважається такою, що з 27.05.2023 справи та посаду прийняла і приступила до виконання службових обов`язків за посадою.
22 серпня 2023 року позивач подала рапорт до командування військової частини НОМЕР_1 , в якому просила звільнити її з військової служби у запас на підставі пп. “г” п. 2 ч.4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами: "у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи".
23 серпня 2023 року командуванням військової частини НОМЕР_1 у задоволенні вказаного рапорту було відмовлено в усній формі.
18 вересня 2023 року позивачем було оскаржено дій командира частини НОМЕР_1 в адміністративному порядку по команді до Міністерства оборони України, вхідний номер НОМЕР_3 (а.с.24).
25 вересня 2023 року листом за вихідним номером 40/8952 за підписом командира військової частини НОМЕР_1 , позивача було повідомлено, що підстав для звільнення її з військової служби немає. В описовій частині вказаного листа зазначено, що пунктом 27 постанови КМУ від 03 грудня 2009 року "Питання медико-соціальної експертизи" (далі - Положення №1317) визначено, що підставою для встановлення 1 групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі. Підставою для встановлення ІІ групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі. Підставою для встановлення ІІІ групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту. Наведені критерії встановлення інвалідності у взаємозв`язку з визначеними пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" підставами звільнення з військової служби під час воєнного стану (через сімейні обставини) свідчать про необхідність здійснення військовослужбовцем догляду за непрацездатною особою або особою із захворюванням, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи. Разом з тим, встановлено, що чоловік є особою з інвалідністю 3 групи (довідка МСЕК серії 12-ААВ № 663139 від 07.03.2023). Відповідно до висновку МСЕК не свідчить про наявність у чоловіка заявника обставин непрацезА4765 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.
Не погоджуючись з діями відповідача, позивач, вважаючи, що має право на звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку з наявністю чоловіка із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, звернулася до суду з даним позовом.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за її рапортом від 22.08.2
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII підлягають частковому задоволенню, шляхом зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача від 22.08.2023 про звільнення з військової служби, у зв`язку з наявністю чоловіка з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII та прийняти рішення по суті порушеного питання, з урахуванням висновків суду у даній справі.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (надалі - Закон №389-VIII) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України" на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
У свою чергу правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється відповідно до положень Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок та військову службу" (надалі - Закон №2232-XII).
Спірним у даній справі є питання щодо застосування положень абзацу шостого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які визначають підстави для звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини.
Так, згідно абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2232-XII) під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
З матеріалів справи встановлено, що позивачем 22 серпня 2023 року було подано рапорт до командування військової частини НОМЕР_1 , в якому остання просила звільнити її з військової служби у запас на підставі пп. “г” п. 2 ч.4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами: "у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи".
На підтвердження наявності підстав для звільнення позивача з військової служби остання додала до рапорту, зокрема, довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії НОМЕР_4 (а.с.23) та свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 від 29.07.2005 (а.с.7), згідно яких ОСОБА_3 , 29.07.2005 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , якому 07.03.2023 МСЕК встановлена ІІІ група інвалідності, інвалідність встановлена безстроково.
Відповідачем відмовлено позивачу у звільненні з військової служби, посилаючись у своїй відповіді на те, що з урахуванням вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби.
Позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку з наявністю чоловіка із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, тому звернулася до суду з даним позовом.
Представник відповідача в апеляційній скарзі наголошує, що пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» дає підстави військовослужбовцю для звільнення з військової служби у разі наявність інвалідності у дружини чи/або батьків своїх чи батьків дружини (чоловіка) саме першої або другої групи, а не третьої, як у чоловіка позивача.
Колегія суддів звертає увагу, що доводи відповідача ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з огляду на викладене.
Так, абз. 5 пп. «г» п. 1 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII чітко визначено, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю. Такі сімейні обставини, як наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності, є самостійною умовою для звільнення з військової служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, та вказані положення Закону № 2232-XII не передбачають вимог до групи інвалідності, встановленої дружині (чоловіку) відповідного військовослужбовця.
Така умова для звільнення військовослужбовця з військової служби, як наявність саме І чи ІІ групи інвалідності, на що посилається відповідач, передбачена цим же абз. 5 пп. «г» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII, проте, стосується батьків військовослужбовця чи батьків дружини (чоловіка).
Колегія суддів звертає увагу, що абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII не містить вимог на які посилається відповідач про те, що дружині (чоловіку) відповідного військовослужбовця має бути встановлена саме І чи ІІ група інвалідності, що давало б підстави для його звільнення з військової служби.
Таким чином, такі умови, як наявність конкретно визначеної групи першої чи другої, передбачені для такої категорії осіб, як батьки військовослужбовця чи батьки дружини (чоловіка).
На підставі наведеного у сукупності, враховуючи, що позивач у своєму рапорті просила звільнити її з військової служби у зв`язку з наявністю у неї чоловіка із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, що відповідає вимогам абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII, колегія суддів зазначає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність (саме бездіяльність, а не дії) щодо не звільнення позивача з військової служби за цих обставин, а тому вимоги позивача у цій частині підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до п.п. 233, 234, 241, 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Положення № 1153/2008) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.
Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення.
Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.
Заперечення військовослужбовців щодо розрахунку вислуги років військової служби розглядаються командирами (начальниками) військових частин перед оформленням документів для звільнення з військової служби. Спірні питання щодо заліку вислуги років окремих періодів служби для призначення пенсії розглядаються спеціальною комісією Міністерства оборони України.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.
Так, матеріалами справи підтверджується подання позивачем рапорту від 22.08.2023, в якому позивач просила звільнити її з військової служби в запас, відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з наявністю чоловіка з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи.
Проте, відповідач на вказаний рапорт позивача надав лист-відповідь, у якому зазначив про відсутність підстав для звільнення позивача.
Таким чином, беручи до уваги, що у даній справі встановлено, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не звільнення позивача з військової служби за її рапортом від 22.08.2023, у зв`язку з наявністю чоловіка з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи на підставі абз.5 пп. «г» п.2 ч. 4 ст.26 Закону № 2232-XII, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII підлягають частковому задоволенню, шляхом зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача від 22.08.2023 про звільнення з військової служби, у зв`язку з наявністю чоловіка з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII та прийняти рішення по суті порушеного питання, з урахуванням висновків суду у даній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.01.2024 року по справі № 480/11011/23 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 05.01.2024 по справі № 480/11011/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    В.А. Калиновський