ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
8 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 192/1505/21
провадження № 51-3945 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
захисника засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
захисника засудженого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 
(у режимі відеоконференції),
засудженого                                               ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року стосовно 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК),
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, раніше не судимого,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, раніше не судимого,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2022 року  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 
з конфіскацією всього майна.
Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту початку його фактично виконання.
Зараховано в строк покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 21 серпня по 14 вересня 2021 року.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати в розмірі 
171, 61 грн на залучення експерта для проведення судової експертизи.
Також цим вироком визнано винуватим  ОСОБА_6  у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців без конфіскації майна.
Строк покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту початку фактичного виконання покарання. Зараховано у цей строк строк попереднього ув`язнення з 21 серпня по 23 серпня 2021 року.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати в розмірі 
171, 61 грн на залучення експерта для проведення судової експертизи.
Крім того, цим вироком визнано винуватим  ОСОБА_9 , судові рішення стосовно якого не оскаржуються, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі статей 75, 104 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК на ОСОБА_9 покладено такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Додатково покладено на ОСОБА_9 , згідно з приписами ч. 3 ст. 76 КК, обов`язок виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою, вид якої буде визначений органом пробації.
Задоволено цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 про відшкодування майнової і моральної шкоди. Ухвалено 
стягнути солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування майнової шкоди 35 846, 56 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 100 000 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суд визнав доведеним, що 20 серпня 2021 року приблизно о 20:30, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 , підійшов до ОСОБА_12 та, використовуючи незначний 
привід, завдав йому правим кулаком удару в ділянку обличчя, від чого той упав спиною на землю. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 з метою заволодіння майном потерпілого завдав йому одного удару лівою ногою, взутою в кросівок, у ділянку голови. Після цього ОСОБА_7 заподіяв не менше трьох ударів ногою, взутою в кросівок, у ділянку голови ОСОБА_12 , який в цей час лежав на землі. Тим самим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 своїми умисними діями завдали ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, які за своїм характером належать до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння майном потерпілого, ОСОБА_7 витягнув з кишені одягу ОСОБА_12 мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9c», який належить потерпілому та заволодів ним, а ОСОБА_6 - гроші в сумі 60 грн і неповну пачку цигарок.
Заволодівши майном потерпілого, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зникли з місця вчинення злочину, разом з майном, яким розпорядилися на власний розсуд, завдавши шкоди потерпілому на загальну суму 2719 грн.  
Дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 місцевий суд кваліфікував за ч. 4 ст. 187 КК як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.
Крім того, ОСОБА_9 20 серпня 2021 року приблизно о 21:20, перебуваючи поблизу 
будинку АДРЕСА_1 , перебуваючи поруч із ОСОБА_12 , який у цей час лежав на землі на спині, відчуваючи особисту неприязнь до нього, маючи умисел на заподіяння йому тілесних ушкоджень, завдав потерпілому одного удару ногою, взутою в кросівок, у ділянку голови, тим самим заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища.
Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 28 березня 2023 року вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2022 року залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги 
Захисник ОСОБА_8 у касаційній скарзі, поданій в інтересах засудженого 
ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
і призначити новий розгляд у місцевому суді. 
Стверджує, що місцевий суд порушив право підзахисного на розгляд його справи неупередженим судом, оскільки під час одноособового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 у судовому засіданні 6 червня 2022 року, після допиту ОСОБА_6 , суддя ОСОБА_13 звернув увагу прокурора на необхідність зміни кваліфікації на більш тяжку, а потім знову нагадав прокурору про це в цьому ж засіданні, зазначивши, що вбачає ознаки злочину, передбаченого ст. 187 КК, що, на переконання захисника, призвело до перекваліфікації стороною обвинувачення злочину з тяжкого на особливо тяжкий, чим погіршено становище ОСОБА_6 .
Крім того, указує, що під час дослідження письмових доказів у судовому засіданні 20 травня 2022 року, дослідивши протокол огляду місця події, суддя ОСОБА_13 звернув увагу прокурора на невідповідність місця вчинення злочину місцю, зазначеному в протоколі огляду, та запропонував щось із цим вирішити й визначитися. Таким чином, на переконання сторони захисту, суд, порушуючи принцип неупередженості та змагальності сторін, став на бік сторони обвинувачення і фактично дав вказівку на виправлення неналежного доказу в кримінальному провадженні.
У зв`язку з цим захисник стверджує, що головуючий суддя ОСОБА_13 викликав обґрунтовані побоювання сторони захисту про формування в нього думки щодо вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, ще під час одноособового розгляду кримінального провадження.
У свою чергу суд апеляційної інстанції, на думку захисника, проігнорував доводи сторони захисту щодо упередженості судді ОСОБА_13 та послався на ту ж статтю Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), що і в ухвалі Солонянського районного суду від 10 серпня 2022 року про відмову в задоволенні заяви про його відвід, а саме на ст. 321 КПК, яка визначає повноваження головуючого судді в судовому засіданні. Вважає, що суд апеляційної інстанції формально підійшов до розгляду доводів сторони захисту щодо упередженості судді ОСОБА_13 під час розгляду кримінального провадження.
Крім того, зазначає, що в апеляційній скарзі сторона захисту посилалася на недопустимість як доказів протоколів слідчих експериментів від 21 серпня 2021 року 
(т. 2, а. с. 34-37) за участю ОСОБА_6 та від 12 жовтня 2022 року 
(т. 2, а. с. 78-81) за участю свідка ОСОБА_14 , оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні підтвердження того, що цьому свідку та засудженому ОСОБА_6 було детально і ґрунтовно роз`яснено процесуальні наслідки їх участі в цій слідчій дії, зокрема ОСОБА_6 не роз`яснено про можливість використання протоколу цієї слідчої дії для доведення його винуватості.  
Також указує, що на проведення слідчого експерименту не була запрошена 
сторона захисту ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що позбавило їх 
можливості поставити запитання свідку ОСОБА_14 під час слідчої дії.
Крім того, акцентує, що зазначені слідчі експерименти зі свідком ОСОБА_14 проводилися не за місцем вчинення злочину - за адресою: 
АДРЕСА_2 , а з ОСОБА_6 взагалі були проведені в приміщенні; слідчі експерименти зі свідком ОСОБА_14 та засудженим ОСОБА_6 проводилися не в ідентичних погодних умовах та освітленні, які були на час події інкримінованих засудженим злочинних діянь. Те, що слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_14 проводився з 11:15 до 11:27, а подія відбувалася о 20:30, на переконання захисника, ставить під сумнів фактичні дані, установлені під час слідчого експерименту із цим свідком, адже проведення слідчого експерименту за ідентичних умов мало суттєве значення, оскільки кримінальне правопорушення було вчинено в темний час доби, у той час, коли свідок ОСОБА_14 не міг бачити, чи хтось щось забрав у потерпілого, що підтверджується, зокрема, його показаннями, відповідно до яких він не бачив, який телефон ніби-то забирали в потерпілого, та не пам`ятає, хто це робив. До того ж слідчі експерименти, проведені за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , суперечать один одному, оскільки ОСОБА_6 повідомляв про те, що забрав у потерпілого банківську картку, а ОСОБА_14 зазначив про телефон і пачку цигарок.
Крім того, у судовому засіданні цей свідок не давав показань щодо заволодіння телефоном, тому посилання на них у вироку суду не відповідає дійсності.
У свою чергу суд апеляційної інстанції належним чином не оцінив, що формальне роз`яснення прав особам, за участю яких проводилися слідчі експерименти, зокрема засудженому ОСОБА_6 та свідку ОСОБА_14 , у тому числі без роз`яснення наслідків їх участі в цій слідчій дії, могло призвести до спотворення сприйнята ними показань, наданих під час слідчої дії.
Крім того, неповідомлення стороні захисту ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_14 було порушенням права на захист ОСОБА_6 . Так, сторона захисту ОСОБА_6 була позбавлена можливості ставити запитання учасникам слідчого експерименту безпосередньо під час його проведення, а не лише в судовому засіданні в ході допиту, оскільки зазначені дії є різними за своїм змістом.
Отже, захисник вважає, що суд апеляційної інстанції, порушуючи норми КПК, поверхово дослідив доводи сторони захисту щодо недопустимості протоколів слідчих експериментів за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_14 .
Стверджує, що належність телефону «Xiaomi Redmi 9c» потерпілому і, як наслідок, кваліфікація злочину як розбій є припущеннями, оскільки навіть свідок ОСОБА_14 , який повідомляв, що ніби-то бачив, як хтось із засуджених забрав у потерпілого телефон, не зміг повідомити ані під час слідчого експерименту, ані під час судового розгляду, який саме телефон забрали, а в судовому засіданні він пояснив, що не знає, який телефон був у потерпілого. Крім того, указує, що впізнання телефону не проводилося, серійний номер не перевірявся, а також контакти, повідомлення чи фотознімки.
Стосовно недоведеності заподіяння ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень потерпілому зазначає, що апеляційний суд просто виклав висновки, зазначені у вироку Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2022 року, не обґрунтувавши, чому винним у спричиненні тяжких тілесних ушкоджень, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, визнано ОСОБА_15 , який завдав лише одного удару ногою по голові потерпілого, адже тяжкі тілесні ушкодження потерпілому заподіяли ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . 
У зв`язку з вказаним вище захисник вважає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи провадження в апеляційному порядку, формально підійшов до 
оцінення доказів, досліджених судом першої інстанції, а також порушив право ОСОБА_6 на розгляд його справи неупередженим судом.
Захисник ОСОБА_11 у касаційній скарзі, поданій в інтересах засудженого ОСОБА_7 , також посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свою позицію обґрунтував доводами, що фактично є аналогічними доводам у касаційній скарзі захисника 
ОСОБА_8 . 
Позиції учасників судового провадження
Захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а також засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційні скарги, просили скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд у місцевому суді. 
Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційних скарг і просила залишити оскаржувані судові рішення без зміни.
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження в касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Вирішуючи питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Під час перевірки доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, установлених судами. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи захисника ОСОБА_8 і засудженого ОСОБА_6 , позиції захисника ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.
За вимогами, установленими в ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Касаційний суд виходить з того, що за змістом п. 15 ч. 1 ст. 7, частин 1-3 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, 
а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.
Суд за приписами ч. 2 ст. 26 КПК у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень кримінальним процесуальним законом. Змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів, доведення перед судом переконливості й обґрунтованості власних тверджень і доводів щодо висунутого обвинувачення є однією із засад кримінального провадження згідно з п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК.
Як визначено ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Суд має право, 
з метою ухвалення справедливого судового рішення й захисту прав людини та її основоположних свобод, вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Кваліфікацією кримінальних правопорушень судом є встановлення і юридичне закріплення в постановленому рішенні точної відповідності ознак вчиненого суспільно небезпечного діяння ознакам складу правопорушення, визначеного в нормі закону про кримінальну відповідальність, поєднане (у разі необхідності) з відмежуванням кримінальних правопорушень одне від одного та від діянь, що не є кримінальними правопорушеннями.
Зміна кримінально-правової кваліфікації судом може виражатися у зміні юридичної оцінки встановлених фактичних обставин, тобто у зміні формули кваліфікації 
і формулювання обвинувачення.
КПК не визначає окремих підстав зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення місцевим судом. Очевидно, ними можуть бути лише загальні підстави зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, які обумовлені положеннями ч. 1 ст. 2 КК, і за наявності таких підстав суд зобов`язаний змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення в аспекті застосування положень ч. 3 ст. 337 КПК.
Важливим для вирішення питання про дотримання приписів кримінального процесуального закону є виклад стороною обвинувачення саме фактичних обставин кримінального правопорушення, адже їх відображення має суттєве значення для дослідження в суді обставин вчиненого кримінального правопорушення, належної реалізації права на захист, а також правильної кваліфікації кримінального правопорушення.
Фактичні обставини визначають своїм змістом фабулу обвинувачення, яка віддзеркалює фактичну модель учиненого кримінального правопорушення, а формула кваліфікації та формулювання обвинувачення є правовою оцінкою кримінального правопорушення, фактичною вказівкою на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
На підставі системного аналізу і тлумачення положень КПК щодо судового провадження, здійснюваного судом першої інстанції, завданням цього суду є оцінення доказів, зібраних слідчим і викладених слідчим чи прокурором в обвинувальному акті, на підставі чого суд вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений, та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1-3 ч. 1 
ст. 368 КПК).
Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.
Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, що за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами суд застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки кримінального правопорушення.
Указаних вище вимог місцевий суд не дотримався.
Як убачається з технічного звукозапису судового засідання від 6 червня 2022 року, головуючий суддя ОСОБА_13 після допиту засудженого ОСОБА_6 , у якому він також брав активну участь, ретельно з`ясувавши фактичні обставини вчиненого злочину, які повідомив засуджений, зазначив, що в нього у зв`язку з наданими ОСОБА_6 показаннями та фактичними даними, котрі містяться у протоколі слідчого експерименту, виникають питання до сторони обвинувачення стосовно правової кваліфікації дій засуджених. На це прокурор, яка брала участь у судовому засіданні, повідомила, що питання правової кваліфікації дій засуджених потребує узгодження з керівництвом сторони обвинувачення. Надалі головуючий звернув увагу прокурора також на те, що у кримінальному провадженні не вирішено питання щодо протоколу огляду місця події, а саме необхідності зазначення там правильної адреси. Після цього головуючий суддя повідомив прокурору, що вищевказані питання необхідно вирішити, та поставив на обговорення учасників клопотання прокурора про відкладення судового засідання для узгодження позиції сторони обвинувачення щодо правової кваліфікації інкримінованих засудженим діянь. Визначаючи наступну дату судового засідання, він уточнив у прокурора, чи буде вона подавати новий обвинувальний акт, якщо погодить питання щодо правової кваліфікації дій засуджених, на що представник органу публічного обвинувачення надала ствердну відповідь.
Надалі 25 липня 2022 року прокурор склала новий обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням, який 26 липня 2022 року було погоджено заступником керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра та цього ж дня в судовому 
засіданні вручено учасникам кримінального провадження. Після чого головуючий ОСОБА_13 роз`яснив щодо необхідності захисту засудженими від нового обвинувачення (т. 2, а. с. 149-163). 
Таким чином, за зміненим прокурором обвинуваченням дії  ОСОБА_7 
було кваліфіковано вже не за ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 185, а за ч. 4 ст. 187 КК, а дії ОСОБА_6 - перекваліфіковано з ч. 2 ст. 121 на ч. 4 ст. 187 КК, тобто орган публічного обвинувачення у зміненому обвинувальному акті вже інкримінував ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вчинення більш тяжкого кримінального правопорушення, ніж те, що їм було пред`явлено в первинному обвинуваченні.
У цьому аспекті Верховний Суд звертає увагу, що згідно з технічним звукозаписом судового засідання від 6 червня 2022 року, на яке посилаються захисники у своїх касаційних скаргах, з власної ініціативи прокурор не ставила перед судом питання щодо зміни правової кваліфікації дій засуджених, водночас головуючий усупереч приписам статей 22, 26 КПК, відповідно до яких суд мав розглядати лише ті питання, що були винесені сторонами провадження на його розгляд, серед яких і питання щодо правової кваліфікації кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, у ході судового розгляду ініціював перед прокурором це питання, що надалі призвело до пред`явлення прокурором обвинувачення у вчиненні більш тяжкого кримінального правопорушення  ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Зважаючи на вищевказане, Верховний Суд доходить висновку про обґрунтованість доводів касаційних скарг захисників ОСОБА_11 і ОСОБА_8 щодо виникнення у сторони захисту небезпідставних сумнівів у неупередженості головуючого судді ОСОБА_13 через побоювання щодо формування в нього думки про винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 
ст. 187 КК, ще під час одноособового розгляду кримінального провадження до дослідження й оцінення ним усієї сукупності доказів у нарадчій кімнаті.
Отже, під час розгляду справи суд першої інстанції допустив порушення вимог статей 22, 26 КПК, яке в цьому конкретному кримінальному провадженні, за вказаних обставин, призвело до обґрунтованих сумнівів у неупередженості головуючого судді ОСОБА_13 , що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування цього рішення.
У цьому аспекті обґрунтованими є доводи, викладені в касаційних скаргах захисників, про те, що суд апеляційної інстанції проігнорував аргументи сторони захисту щодо упередженості судді ОСОБА_13 та формально підійшов до їх розгляду.
Так, суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі, хоча формально і звернув увагу на вказані доводи захисників щодо упередженості судді ОСОБА_13 , однак, як вважає колегія суддів Верховного Суду, усупереч вимогам ст. 419 КПК не дав належної оцінки цим доводам, при цьому не врахував загальних засад кримінального провадження, зокрема передбачених статтями 22 та 26 КПК.
Зазначене свідчить про формальний підхід апеляційного суду під час розгляду апеляційних скарг сторони захисту, а саме недотримання вимог ст. 419 КПК, що ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення та відповідно до ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для його скасування.
Враховуючи наявність зазначених істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів не вбачає можливим надання оцінки 
іншим доводам у касаційних скаргах, у зв`язку з чим касаційні скарги захисників ОСОБА_11 і ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, а вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 і ОСОБА_6 
- скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене, усунути вказані недоліки та постановити законне, вмотивоване й обґрунтоване судове рішення.
Оскільки обвинувачення, пред`явлене засудженому ОСОБА_9 , безпосередньо не пов`язане з діями ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , судові рішення стосовно нього не оскаржувалися, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судових рішень стосовно нього в порядку ч. 2 ст. 433 КПК.
Крім цього, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засуджених  ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , наявності ризиків, які передбачено ст. 177 КПК, зокрема можливого, переховування від суду, та з метою забезпечення виконання процесуальних рішень у справі Верховний Суд вважає, що  ОСОБА_7 та ОСОБА_6 необхідно обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів. 
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
Касаційні скарги захисника ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року стосовно  ОСОБА_7  та  ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Обрати обвинуваченим  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід кожному у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 6 червня 2024 року включно. 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                               ОСОБА_3