Номер провадження: 22-ц/813/4292/24 
Справа № 521/12590/21
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29.11.2022 у складі судді Плавича І.В., 
встановив:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без надання іншого житла.
Позов обґрунтований тим, що 16.07.2021 позивач придбав на електронних торгах квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , підтвердженням чого є нотаріально посвідчене свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі під №851 та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №266166009.
Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 29.11.2022 позов ОСОБА_1 задоволено: усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без надання іншого житла. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн.
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29.11.2022 скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу мало оцінюватися судом з урахуванням порушення права останніх на житло та недобросовісності дій набувача квартири по відношенню до відповідачів, внаслідок яких вони можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками. В свою чергу, квартира за адресою: АДРЕСА_1 була надана відповідачу ОСОБА_2 як робітнику ОАО «Краян» у якості відомчого житла на підставі ордеру на житлове приміщення № 24 від 22 серпня 2002 року. 17 червня 2003 року ОСОБА_2 приватизував квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та став її власником. 09 листопада 2016 року на підставі нотаріально посвідченого договору зазначену квартиру ОСОБА_2 подарував своєму сину ОСОБА_4 , однак при цьому права на проживання в зазначеному житлі не втратив. ОСОБА_3 ( другий відповідач ) вселилася в цю квартиру в червні 2019 року за згодою власника ОСОБА_4 у якості члена сім`ї. Таким чином, обидва відповідача, кожен свого часу, набули охоронюване законом право на мирне володіння зазначеним майном. 
При цьому необхідно врахувати, що відповідачу ОСОБА_2 наразі виповнилося 87 років, він має інвалідність І групи, є непрацездатною, соціально вразливою людиною і іншого житла окрім квартири за адресою: АДРЕСА_1 не має.
ОСОБА_3 є вимушеною переселенкою з окупованого Криму і іншого житла окрім зазначеної квартири вона теж не має. 
Також в якості обґрунтування доводів скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 на електронних торгах. Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 2831/05 від 29.09.2016, передбачено, що приватний виконавець обов`язково інформує потенційних покупців про усі існуючі обтяження нерухомого майна що виставляється на торги, в тому числі про обтяження у вигляді наявності осіб, які в ньому зареєстровані та проживають. Також сам ОСОБА_1 не був позбавлений можливості перед придбанням квартири на електронних торгах особисто її оглянути та дізнатися про осіб, які в цій квартирі проживають, передбачивши таким чином, характер та вагу обтяження своєї майбутньої нерухомості. В свою чергу, як в самому позові, так і у відповіді на відзив, свою обізнаність щодо проживання відповідачів у вищезазначеній квартирі на час її придбання, ОСОБА_1 і не заперечував. Вказане свідчить про недобросовісність дій ОСОБА_1 як учасника цих правовідносин та їх спрямування на позбавлення відповідачів житла. 
Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідачів членів сім`ї колишнього власника цього житла (один з яких - ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи ), які іншого житла не мають та набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідачів, не з`ясував, чи відмовляються вони від свого права користування жилим приміщенням, то заявлені позовні вимоги про усунення перешкод шляхом виселення відповідачів задоволенню не підлягають, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Аналогічні правові висновки із спірних правовідносин наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 21 серпня 2019 року у справі № 569/ 4373/16-ц, постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 752/16688/17. Суд першої інстанції наведеного не врахував, виселення відповідачів без надання іншого житла на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції не оцінив і як наслідок не вірно визначився з характером спірних правовідносин і правовою нормою, яка підлягала застосуванню. Відтак скаржник вважав, що оскаржуване судове рішення не відповідає процесуальним вимогам закону щодо законності та обґрунтованості.
Постановою Одеського апеляційного суду від 15.08.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково: рішення Малиновського районного суду Одеської області від 29.11.2022 скасоване, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла.
Постановою Верховного суду від 17.01.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: постанову Одеського апеляційного суду від 15.08.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
В судове засідання, призначене на 06.06.2024 з`явився: ОСОБА_1 , інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, пояснення представника апелянта, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.        
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 16.07.2021 позивач придбав на електронних торгах квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим свідоцтвом про право власності, зареєстроване в реєстрі під №851 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №266166009.
Згідно відомостей, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради за №154/01 від 31.01.2022, в квартирі позивача зареєстровані наступні особи:
- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 09.09.2002; 
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 31.10.2016; 
- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 21.06.2019.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що проживання та реєстрація відповідачів в квартирі, що на теперішній час належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, зареєстрованого в реєстрі під №851, перешкоджає останньому у користуванні та розпорядженні його майном, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.
Проте апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 41 Конституції України «…кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. …Право приватної власності є непорушним.»
Згідно із положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України).
Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі  № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Крім того, у спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
В свою чергу права відповідача у справах про виселення захищені статтею 8 Конвенції, яка встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька таКривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Вказана правова позиція сформульована в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зауважив, що під час нового розгляду суду належить розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін.
Так, апеляційним розглядом справи встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 була надана відповідачу ОСОБА_2 як працівнику ВАТ ХК «Краян» на підставі ордеру на жиле приміщення № 24 від 22 серпня 2002 року.
17 червня 2003 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житло на вказану квартиру, яке зареєстроване в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 3243.
09 листопада 2016 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_2 подарував квартиру АДРЕСА_2 своєму сину – ОСОБА_4 , продовжуючи проживати та бути зареєстрованим у цій квартирі.
ОСОБА_3 вселилася у спірну квартиру та зареєстрована з червня 2019 року за згодою власника ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру 16 липня 2021 року за результатами проведених електронних торгів з примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 кредитної заборгованості.
У пунктах 39, 40 постанови Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі 608/1823/17 містяться висновки про те, що зважаючи на те, що набуття позивачем у власність спірної квартири відбулось в ході примусового виконання рішення суду, то державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді реєстрації та проживання попереднього власника у ній.
Отже набувач за певної обачності має реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із вказаним позовом та у відповіді на відзив, ОСОБА_1 не заперечував про свою обізнаність щодо проживання відповідачів у вищевказаній квартирі на час її придбання, що свідчить про усвідомлення ОСОБА_1 як учасником цих правовідносин спрямування дій на позбавлення відповідачів житла. 
Виселення ОСОБА_2 у віці 88 років, який є особою з інвалідністю І групи, може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла. 
Матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_2 іншого житла, а його зв`язок з житлом має тривалий характер, отже його виселення без надання іншого жилого приміщення призведе до порушення прав відповідача на мирне володіння майном та поваги до житла в контексті застосування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд першої інстанції вищевказані обставини справи не врахував та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_2 . 
Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення відповідача ОСОБА_2 права користування спірною квартирою не відповідають пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, а виселення особи призведе до порушення їх прав, оскільки кожній особі крім інших прав гарантується право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування в порядку ст.376 ЦПК України рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29.11.2022 в частині вимог до ОСОБА_2 про виселення, усунення перешкод в користуванні власністю, як такого, що постановлено з порушенням норм матеріального права, з прийняттям у справі нової постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 .
ОСОБА_3 рішення не оскаржене, тому щодо вимог до неї не переглядається апеляційним судом.
Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29.11.2022 в частині вимог до ОСОБА_2 про виселення, усунення перешкод в користуванні власністю скасувати, ухвалити нове.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 відмовити. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 21.06.2024 

Головуючий                                                         Є.С. Сєвєрова 

Судді:                                                  Л.М. Вадовська 

О.С. Комлева