Справа № 462/384/24                         Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/450/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       04 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Псярук О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця Андрія Андрійовича на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 24 січня 2024 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця Андрія Андрійовича про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України,
ВСТАНОВИЛА:
У січні 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. звернувся до суду з поданням, в якому просив тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості по виконавчих документах, що перебувають на виконанні у приватного виконавця Пиця А.А. 
Подання обгрунтовував тим, що у нього на виконанні перебуває зведене виконавче провадження №72446303 від 04.08.2023, яке включає виконавчі провадження: №71636151 від 21.04.2023 з примусового виконання виконавчого листа №462/5382/22 від 06.04.2023, виданого Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики у формі розписки від 04.04.2022 у розмірі 18231,47 доларів США та 199889,57 грн, з яких: основна сума 6950 доларів США та 74000 грн, три відсотки річних 91,97 доларів США та 979,23 грн, неустойка 11189,5 доларів США та 119140 грн, інфляційні втрати 5770,34 грн та про стягнення 9653,25 грн судового збору; №72440404 від 04.08.2023 з примусового виконання виконавчого листа №462/286/23 від 14.07.2023, виданого Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 208096 грн та 2081 грн судового збору; та №72440755 від 04.08.2023 з примусового виконання виконавчого листа №462/287/23 від 15.06.2023, виданого Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 55623,21 грн, з яких 40500 грн основна частина боргу, 2022 грн – 3% річних та 13101,21 грн – інфляційні втрати та 1073,60 судового збору. Постанови про відкриття вказаних виконавчих проваджень із зазначенням обов`язків, передбачених ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» та, які покладені на боржника, скеровувались боржнику ОСОБА_1 до виконання. Проте, жодні із цих обов`язків боржником виконані не були, що свідчить про її недобросовісність, небажання виконувати вимоги приватного виконавця та дотримуватись приписів Закону. ОСОБА_1 достовірно обізнана про наявність судових рішень та відкритих виконавчих проваджень. Станом на 15.01.2024 рішення суду боржником не виконано, будь-яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». 
Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 24 січня 2024 року у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця Андрія Андрійовича про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України – відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_5 . 
Вважає ухвалу суду незаконною, необгрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норми процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. 
Зазначає, що у приватного виконавця Пиця А.А. на виконанні перебуває зведене виконавче провадження №72446303 від 04.08.2023. Постанови про відкриття вказаних виконавчих проваджень із зазначенням обов`язків, передбачених ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» та, які покладені на боржника, скеровувались боржнику ОСОБА_1 до виконання. Проте, жодні із цих обов`язків боржником виконані не були, що свідчить про її недобросовісність, небажання виконувати вимоги приватного виконавця. ОСОБА_1 достовірно обізнана про наявність судових рішень та відкритих виконавчих проваджень. Станом на даний момент рішення суду боржником не виконано, будь-яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».
Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 24.01.2024 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задоволити подання приватного виконавця та тимчасово обмежити громадянку України - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості по виконавчих документах, що перебувають на виконанні в приватного виконавця Пиць А.А.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їх неявка відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на  які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,  які  були досліджені в   судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що судове рішення таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця А.А. перебуває зведене виконавче провадження №72446303 від 04.08.2023, яке включає виконавчі провадження: №71636151 від 21.04.2023 з примусового виконання виконавчого листа №462/5382/22 від 06.04.2023, виданого Залізничним районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики у формі розписки від 04.04.2022 у розмірі 18231,47 доларів США та 199889,57 грн, з яких: основна сума 6950 доларів США та 74000 грн, три відсотки річних 91,97 доларів США та 979,23 грн, неустойка 11189,5 доларів США та 119140 грн, інфляційні втрати 5770,34 грн та про стягнення 9653,25 грн судового збору; №72440404 від 04.08.2023 з примусового виконання виконавчого листа №462/286/23 від 14.07.2023, виданого Залізничним районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 208096 грн та 2081 грн судового збору; та №72440755 від 04.08.2023 з примусового виконання виконавчого листа №462/287/23 від 15.06.2023, виданого Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 55623,21 грн, з яких 40500 грн основна частина боргу, 2022 грн – 3% річних та 13101,21 грн – інфляційні втрати та 1073,60 судового збору.
З матеріалів долучених до справи убачається, що постанови про відкриття вищевказаних виконавчих проваджень скеровано рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу боржника.
Вказаними постановами про відкриття виконавчого провадження зобов`язано боржника: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом 5 робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває у заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження, що останнім виконано не було.
Постановами приватного виконавця накладено арешт на все рухоме, нерухоме майно боржника.
Відповідно до АСВП банки повідомили про накладення арешту на відкриті рахунки боржника та про недостатність коштів на рахунку для виконання постанов.
Крім того, з метою виконання рішення суду приватного виконавцем скеровано запити до реєструючих установ.
З відповіді Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області від 21.04.2023 на запит виконавця у боржника відсутні транспортних засобів на праві приватної власності.
Згідно з відповіддю ГУ ДМС України у Львівській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданий 18.05.2022 органом 4652.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:
У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).
У пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц.
Відповідно до частини 1 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Подання державного виконавця повинно бути обґрунтованим, тобто містити зазначення обставин, що підтверджують необхідність обмежити право особи на виїзд за межі України.
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо судової практики вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 1 лютого 2013 року, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися саме у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.
Відмовляючи у задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заявником не було надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржницею своїх обов`язків по сплаті боргу та її наміру ухилятися від виконання покладених на неї зобов`язань, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.
Саме державний (приватний) виконавець зобов`язаний довести суду, з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.
Окрім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що боржниця вчиняла дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, та наявності у неї можливості виконати це рішення.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця Андрія Андрійовича залишити без задоволення.
Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 24 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 17.06.2024

Головуючий                                                        
Судді