Номер провадження: 22-ц/813/3208/24 
Справа № 495/8793/23
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря Пухи А.М.
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Боярський О.О., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав,-
встановив:

Короткий зміст позовних вимог.
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд:
- розірвати шлюб, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 05 квітня 2011 року Виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , актовий запис №07.
Свої позовні вимоги обґрунтовує зокрема тим, що починаючи з 2011 року сторони перебувають у зареєстровану шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого 12 березня 2012 року Виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, актовий запис №20.
Станом на теперішній час фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично припинені, сторони мешкають окремо, примирення не можливо, що є підставою для розірвання шлюбу між сторонами.
Спору між стосовно місця проживання дитини не має, так як дитина виявляє бажання проживати з батьком по місцю його мешкання за адресою: АДРЕСА_1 . 
13.09.2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 в якій просив:
- позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Свої позовні вимоги обґрунтовує зокрема тим, що дитина знаходяться на повному його утриманні. ОСОБА_2 матеріально забезпечує доньку, піклується про неї.
ОСОБА_2 проживає разом з донькою за адресою: АДРЕСА_1 у власному житлі. Житло має усі зручні умови для проживання дитини разом за батьком, дитина має власну кімнату. Умови проживання батька разом з дитиною оцінені як задовільні. Для виховання та розвитку дитини створені всі умови. Позивач характеризується за місцем проживання як ввічливий, доброзичливий, завжди готовий прийти на допомогу.
Відповідачка ОСОБА_1 станом на теперішній час як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню доньки, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню доньки.
Також позивач вказує, що відповідачка ОСОБА_1 на протязі тривалого часу проживає окремо, не виходить на контакт з ним та донькою.
ОСОБА_1 залишила малолітню дитину - ОСОБА_4 на виховання батька, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків.
Обґрунтовуючи позов ОСОБА_2 зазначає, що намагався змінити ставлення відповідачки до доньки, натомість ОСОБА_1 повідомила його, що не бажає займатися вихованням дитини.
ОСОБА_2 зазначає, що він не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власну дитину, не судимий; не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому.
Водночас, ОСОБА_1 на протязі останнього року ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не бере участі у вихованні дитини, не піклується про неї, тому є доцільним позбавленням батьківських прав Відповідача.
Таким чином, такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що Відповідач повинна бути позбавлена батьківських прав.
На підставі наведеного просить задовольнити позов.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено.
Розірвано шлюб, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 05 квітня 2011 року Виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , актовий запис №07.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав - задовольнено.
Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щодослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, та враховуючи той факт, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дитини, суд вважає необхідним розірвати шлюб між сторонами.
Окрім того, суд дійшов до переконання про те, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, тому враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню, у зв`язку із чим слід позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення від 20 вересня 2023 року Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/8793/23, яким було задоволено у повному обсязі зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав та постановити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 стосовно позбавлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 не приймала участі у справі, хоча під час її розгляду суд вирішував питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки.
На доказ вказаних обставин зазначає наступні аргументи:
позивач ОСОБА_2 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 з 27.09.2016 року, що доводиться витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 85 від 28.09.2016 року. Згідно п.2 вказаного наказу «капітана ОСОБА_2 , призначеного наказом Міністра оборони України від 02 вересня 2016 року № 824 (по особовому складу) на посаду заступника командира 3 гарматної артилерійської батареї по роботі з особовим складом...з 27 вересня 2016 року зарахувати до списків особового складу частини та ні всі види забезпечення. Капітана ОСОБА_2 , вважати таким, що справи та посаду заступника командира 3 гарматної артилерійської батареї по роботі з особовим складом прийняв та з 27 вересня 2016 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою;
статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовані підстави звільнення з військової служби. Пунктом 3) частини п`ятої статті 26 вказаного Закону врегульовані питання звільнення з військової служби під час дії воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, тобто положення вказаного Закону стосуються тієї особи, якою саме є позивач ОСОБА_2 . У відповідності до абзацу 11 підпункту г) пункту 3) ч.5 ст.26 вказаного Закону позивач - ОСОБА_2 завдяки оскаржуваному незаконному судовому рішенню незаконно отримав можливість звільнитись через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): як військовослужбовець, який самостійно виховує дитину віком до 18 років. Таким чином, наявність даного незаконного рішення від 20 вересня 2023 року надала можливість позивачу - військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 вже 07.11.2023 року написати рапорт на звільнення на підставі ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (копія рапорту ОСОБА_2 про звільнення з лав Збройних Сил від 07.11.2023 року з реєстрацією в стройовій частині 08.11.2023 року додається, оригінал наявний у військовій частині НОМЕР_1 );
-        у свою чергу, отримання позивачем-військовослужбовцем ОСОБА_2 можливості звільнитись з військової частини на підставі незаконного судового рішення за надуманими обставинами під час розгляду фіктивного спору, суттєвим чином послаблює боєздатність військової частини, в якій він проходить службу за контрактом. Зазначу, що аналізуючи відкриті дані з державного реєстру судових рішень, після початку бойових дій 24.02.2023 року і оголошення воєнного стану аналогічні судові рішення стали набувати в Україні масового характеру, саме завдяки таким рішенням з лав Збройних Сил України (у тому числі з військової частини НОМЕР_1 ) звільнилися дуже багато досвідчених військовослужбовців, заміну яким в умовах гарячої фази війни дуже важко підшукати. Зазначені судові рішення постановлені за надуманими обставинами за фіктивними спорами, вони суттєво послаблюють боєздатність Збройних Сил України, складовою частиною яких є військова частина НОМЕР_1 . Все це вкінці- кінців примусило військову частину НОМЕР_1 ініціювати апеляційний перегляд даної категорії судових рішень. У теперішній час військовою частиною за аналогічних обставин оскаржуються або будуть оскаржуватись в Одеському апеляційному суді рішення у цивільних справах № № 495/6637/23, 495/8202/23.
Вказує, що всупереч вимогам ч.5 ст.19 СК України оскаржуване судове рішення не містить будь-яких відомостей стосовно письмового висновку з приводу позбавлення відповідача батьківства, обстеження умов проживання дитини і таке інше.
Третя особа взагалі не проявила ніяким чином свого відношення до цієї справи, з чого роблю висновок, що органу опіки та піклування нічого не відомо про її існування.
Насправді цей спір фіктивний, справжня мета якого звільнення позивача за зустрічним позовом з лав Збройних Сил України.
Твердження позивача, що відповідачка ОСОБА_1 станом на теперішній час як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню доньки, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, що свідчить про самоусунення від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню доньки - є такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Незрозуміло, як позивач дійшов такого висновку, адже він постійно перебуває у військовій частині, де виконує свій військовий обов`язок. Саме у цей час відповідачка і виховує дітей, приймає головну участь у їх утриманні. Якщо б все відбувалось по-іншому, органу опіки та піклування про це було би відомо. Також позивач зазначив, що відповідачка на протязі тривалого часу проживає окремо, самоусунувшись від виконання батьківських обов`язків, не виходить з ним та донькою на контакт, проте, суперечить сам собі, вказуючи на те, що ОСОБА_1 сама повідомила йому, що не бажає займатися вихованням дитини. На користь відсутності спору між позивачем та відповідачкою каже й той факт, що під час розгляду справи у судовому засіданні відповідачка позов визнала у повному обсязі, погодилась із позбавленням батьківських прав стосовно малолітньої доньки.
Нажаль, суд першої інстанції прийняв цю відмову до уваги і незаконно її наявністю обґрунтував задоволення позовних вимог військовослужбовця ОСОБА_2 , у той час як добровільна відмова від батьківських прав від дитини чинним законодавством не передбачена, виключаючи новонароджену дитину.
З огляду на те, що відмова батьків від дитини (у нашому випадку відмова матері від малолітньої дитини) є неправозгідною, оскаржуване рішення суду суперечить вимогам закону, зокрема вимогам статті 155 СК України.
За наявності таких «доказів» винних дій відповідачки у суду не було ніяких підстав застосовувати до неї крайній захід впливу у вигляді позбавлення батьківства.
Всупереч вимогам Закону ніякого рішення про стягнення аліментів з відповідачки судом першої інстанції прийнято не було, що черговий раз доводить надуманість позовних вимог стосовно позбавлення батьківства, відсутність спору між позивачем та відповідачем з цього приводу, заангажованості суду першої інстанції у швидкому розгляді фіктивного спору.
Зазначає, що розгляд даної справи відбувся у надзвичайно швидкій термін. 13.09.2023 ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом і у цей день ухвалою суду він був прийнятий до провадження, а вже 20.09.2023 року, тобто через 7 днів було винесено рішення по суті справи.
Щодо явки сторін.
Апелянт надав свої пояснення у судовому засіданні, інші сторони, будучі повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, що відповідно до вимог ч. 2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи у їх відсутність.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду першої інстанції оскаржується виключно в частині позбавленні батьківських прав, а тому підлягає перегляду лише в цій частині.
Щодо клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційний суд зазначає наступне.
ОСОБА_2 в судове засідання до апеляційного суду не з`явився, 17 червня 2024 року подав клопотання про відкладення розгляду справи у разі відмови у задоволенні його клопотань, у зв`язку з бажанням останнього бути присутнім під час апеляційного розгляду або з метою надання часу для залучення до участі в справі представника.
Однак, апеляційний суд не вважає доцільним відкладення розгляду даної справи та відмовляє у задоволенні клопотання, з огляду на наступне.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інший учасник судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Слід зазначити, що ОСОБА_2 був завчасно повідомлений про розгляд апеляційної скарги , а саме 22.05.2024.(а.с. 104). 
Представник військової частини надав суду апеляційної інстанції пояснення відповідно до яких ОСОБА_2 на момент апеляційного перегляду знаходиться у відпустці і не був позбавлений командуванням військової частини можливості бути присутнім в судовому засіданні.
Апеляційний суд в достатній мірі вжив передбачених законом заходів для забезпечення участі в розгляді справи ОСОБА_2 , однак останній фактично відмовився від реалізації вказаного права.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що з моменту звернення до апеляційного суду із апеляційною скаргою, а саме з 23 листопада 2023 року, ОСОБА_2 мав достатньо часу, в разі необхідності для залучення до справи адвоката, а тому в даному випадку процесуальні права останнього ніяким чином не обмежуються. ОСОБА_2 у встановленому законом порядку своєчасно повідомлений про час і місце розгляду справи, а тому в разі достатньої зацікавленості в розгляді справі мав достатньо часу і можливості в повній мірі скористатись своїми процесуальними права.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату судового засідання учасників справи.
Заява ОСОБА_2 від 17 .06.2024 р. про долучення по справі подану ним заяву (запит) від 16.06.2024 року на ім`я командира ВЧ НОМЕР_4 залишена без розгляду так як не стосується предмету апеляційного перегляду та порушує вимоги стадійності ЦПК України.
Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 05 квітня 2011 року Виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , актовий запис №07.
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого 12 березня 2012 року Виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, актовий запис №20.
ОСОБА_1 зазначає, що на теперішній час шлюбні відносини між нею та ОСОБА_2 фактично припинені, сторони мешкають окремо, примирення не можливо через розбіжності у поглядах на життя та відсутність любові та поваги, що є підставою для розірвання шлюбу.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходяться на повному утриманні батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 матеріально забезпечує доньку, піклується про неї.
ОСОБА_2 проживає разом з донькою за адресою: АДРЕСА_1 у власному житлі. Житло має усі зручні умови для проживання дитини разом за батьком, дитина має власну кімнату. Умови проживання батька разом з дитиною оцінені як задовільні. Для виховання та розвитку дитини створені всі умови.
ОСОБА_2 характеризується за місцем проживання як ввічливий, доброзичливий, завжди готовий прийти на допомогу.
ОСОБА_1 станом на теперішній час як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню доньки, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню доньки.
Також ОСОБА_2 вказує, що ОСОБА_1 на протязі тривалого часу проживає окремо, не виходить на контакт з ним та донькою.
ОСОБА_1 залишила малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на виховання батька, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків.
Обґрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 зазначає, що намагався змінити ставлення ОСОБА_1 до доньки, натомість остання повідомила йому що не бажає займатися вихованням дитини.
ОСОБА_2 зазначає, що не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власну дитину, не судимий; не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому.
Водночас, ОСОБА_1 на протязі останнього року ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не бере участі у вихованні дитини, не піклується про неї, тому є доцільним позбавленням її батьківських прав.
Таким чином, такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 повинна бути позбавлена батьківських прав.
Під час розгляду справи ОСОБА_1 зустрічний позов ОСОБА_2 та обставини, на які він посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі.
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, тому враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню, у зв`язку із чим слід позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень цивільного процесуального закону.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту З частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 62/12 та від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13 (провадження № 61-41547сво18). Тобто зазначена правова позиція є незмінною тривалий час. 
На підставі матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 з 27.09.2016 року, що доводиться витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 85 від 28.09.2016 року. Згідно п.2 вказаного наказу «капітана ОСОБА_2 , призначеного наказом Міністра оборони України від 02 вересня 2016 року № 824 (по особовому складу) на посаду заступника командира 3 гарматної артилерійської батареї по роботі з особовим складом...з 27 вересня 2016 року зарахувати до списків особового складу частини та ні всі види забезпечення. Капітана ОСОБА_2 , вважати таким, що справи та посаду заступника командира 3 гарматної артилерійської батареї по роботі з особовим складом прийняв та з 27 вересня 2016 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовані підстави звільнення з військової служби. Пунктом 3) частини п`ятої статті 26 вказаного Закону врегульовані питання звільнення з військової служби під час дії воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, тобто положення вказаного Закону стосуються тієї особи, якою саме є позивач ОСОБА_2 . У відповідності до абзацу 11 підпункту г) пункту 3) ч.5 ст.26 вказаного Закону позивач - ОСОБА_2 завдяки оскаржуваному судовому рішенню отримав можливість звільнитись через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): як військовослужбовець, який самостійно виховує дитину віком до 18 років.
08 листопада 2023 року ОСОБА_2 подав рапорт про звільнення йогоз військової служби на підставі абзацу 11 «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військової обов`язок та військову службу» через сімейні обставини, а саме: самостійним вихованням дітей віком до 18 років .
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби передбачено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зокрема вказаний нормативно-правовий акт визначає, під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, можуть бути звільнені у зв`язку із тим, що вони самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років (абз. 12, п.п. «г», п. 2, ч. 4 ст. 26 цього Закону).
Відповідно до приписів Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дii особливого періоду (з моменту оголошення мобiлiзацii - протягом строку її проведення, який визначається рiшенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених, зокрема, п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок i військову службу у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них (абз. 1 пп. 2 п. 225). 
На підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 30.01.2018 №Д-322/1/1дск (для службового користування) сформовано військову частину НОМЕР_5 (окрема бригада), в підпорядкуванні якої перебуває військова частина НОМЕР_6 (окремий батальйон).
Як встановлено судом апеляційної інстанції раніше, з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.09.2016 №85 капітан ОСОБА_2 призначений на посаду заступника командира 3 гарматної артилерійської батереї по роботі з особовим сладом цієї ж військової частини. На даний час проходить військову службу на цій же посаді. 
З урахуванням наведених вище норм права, капітан ОСОБА_2 виконує військовий обов`язок із оборони України, виконання якого забезпечується військовим командуванням зазначених військових частин. Тому питання щодо його звільнення відноситься до компетенції командира військової частини НОМЕР_1 (бригади).
Оскаржуване рішення ґрунтується на встановленому судом факті самостійного виховання позивачем дитини віком до 18 років. Даний факт є підставою для звільнення з військової служби.
Таким чином, у результаті ухвалення рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року позивач - капітан ОСОБА_2 , набув підставу для звільнення з військової служби, надалі звернувся з рапортом про звільнення з військової служби з підстав самостійного виховання ним дітей віком до 18 рокiв вiд 07.11.2023 вх. № 7820. У той же час уповноваженим суб`єктом розгляду вказаного рапорту є військова частина НОМЕР_1 .
Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що скаржник військова частина НОМЕР_1 є особою, права якої порушені оскаржуваним судовим рішенням.
Щодо позбавлення батьківських прав, апеляційний суд зазначає наступне.
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Слід розуміти, що поняття ухилення від виконання обов`язку і невиконання обов`язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).
Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька (матері) як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.
Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
В матеріалах справи відсутні докази, які свідчили би про наявність виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, та наявності у її діях вини.
Та обставина, що на час розгляду справи вихованням сина і його розвитком займається батько, не є безумовним підтвердженням небажання матері дитини брати участь у її утриманні і вихованні, тобто не свідчить про свідоме, умисне нехтування матір`ю батьківськими обов`язками.
В матеріалах справи відсутні докази застосування до ОСОБА_1 заходів впливу у зв`язку із неналежним виконанням батьківських обов`язків з боку органів опіки та піклування, суду, у тому числі притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, тобто докази того, що відповідачка систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, свідомо продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, матеріали справи не містять. 
Крім того, матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування.
Слід зазначити, що не повинні перериватися відносини з біологічною матір`ю, відносно якої не надано доказів неналежної поведінки, переривання відносин з біологічною матір`ю, тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, проте матеріали справи не містять доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання обов`язків по вихованню дочки ОСОБА_2 .
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»)
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов поспішного та помилкового висновку про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не врахувавши, що позивачем не надані безспірні та достатні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідачкою, які б свідчили про ухилення від виховання дочки, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав не буде відповідати меті цього заходу - захисту інтересів дитини та стимулювання матері до належного виконання своїх обов`язків.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для часткового скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2023 року - скасувати в частині позбавлення батьківських прав.
Постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 18 червня 2024 року.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                         М.В. Назарова 

Ю.П. Лозко