ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6481/22  Номер провадження 22-ц/814/1519/24	Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Триголова В.М., за участю секретаря судового засідання: Буйнової О.П., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державної міграційної служби України – Зубарєвої Світлани Віталіївни на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 05 грудня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання ОСОБА_2 на території України,-

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити факт, що її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 являвся громадянином України станом на дату її народження -01.06.2001 року та постійно проживав на території України з 06.02.1990 року по момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування своїх вимог вказувала, що з червня-липня 2007 року по 09.06.2016 вона проживала разом із батьками на території України. Її батько, ОСОБА_2 , був громадянином України. 
На наданий час вона має намір відмовитись від громадянства Російської Федерації та набути громадянство України за народженням, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про громадянство України», оскільки її батько був громадянином України та постійно проживав на території України з 1990 року по день смерті.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 05 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_2 , громадянина України, на території України в період з 06.02.1990 по 06.08.1991.
В іншій частині вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішення суду його в апеляційному порядку оскаржила Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що факт, який просить встановити заявник не має жодного значення для охорони прав, свобод та інтересів заявниці.
Вказує, що заявниця є громадянкою російської федерації, а тому має право в статусі іноземця реалізувати своє право на набуття громадянства України за встановленою процедурою, здійснивши вихід з громадянства російської федерації та надавши відповідні документи.
Зазначали, що управління органів міграційної служби повідомляло заявниці, що вона має підстави для набуття громадянства України за територіальним походженням.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що заявниця ОСОБА_1 народилася у м. Тюмень російської федерації ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( а.с.16).
ІНФОРМАЦІЯ_4 її батько ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області (а.с.18).
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був за реєстровий за адре сами : АДРЕСА_1 у період з 06.02.1990 по 06.08.1991; АДРЕСА_2 у період з 17.09.2013 по 06.10.2015. 
27.06.2007 року у зв`язку із втратою паспорта громадянина колишнього СРСР НОМЕР_2 , виданий Крюківським РВВС м. Кременчука Полтавської області 30.07.1991 ОСОБА_2 було видано паспорт громадянина України НОМЕР_3 лише 27.06.2007 року.
Відмовляючи у встановленні факту перебування батька заявника у громадянстві України, районний суду виходив із того, що факт громадянства України не оспорений жодною особою, тому вказаний факт не підлягає встановленню в судовому порядку.
Встановлюючи факт перебування ОСОБА_2 на території України у період з 06.02.1990 по 06.08.1991 р. районний суд виходив з того, що даний факт підтверджено належними доказами.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком районного суду з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Спірні питання щодо визначення правового змісту громадянства України, підстав і порядку його набуття та припинення, повноважень органів державної влади з питань громадянства врегульовані Законом України «Про громадянство України».
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про громадянство» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.
Статтею 8 вказаного закону передбачено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Так, із матеріалів справи вбачається, що заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просила встановити факт, що її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 являвся громадянином України станом на дату її народження ІНФОРМАЦІЯ_3 та постійно проживав на території України з 06.02.1990 року по момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Даний факт їй потрібно для оформлення документів та набуття громадянства за народженням, оскільки її батько являвся громадянином України.
Разом з тим, даний факт не знайшов свого підтвердження, а тому не має жодного значення для охорони прав, свобод та інтересів заявниці та не створює умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що заявниця ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації та на території України може перебувати лише в статусі іноземця, а тому у разі встановлення такого факту та в подальшому набуття громадянства України матиме наслідком подвійного громадянства, що суперечить принципу єдиного громадянства, визначеного нормами прямої дії- положеннями статті 4 Конституції України.
Окрім того слід зазначити, що частиною 2 статті 6 Федерального Закону від 31.05.2002. №62-ФЗ «Про громадянство російської федерації» визначено, що «приобретение гражданином российской федерации иного гражданства не влечет за собой прекращение гражданства российской федерации». Оскільки між Україною і російською федерацією розрізано будь які дипломатичні відносини, тому перевірити вихід із громадянства російської федерації неможливо. 
Окрім того в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження, що батько заявниці на момент її народження перебував у громадянстві України та постійно проживав на території України до 24.08.1991 року, а тому відсутні підстави застосувати положення ст.ст. 7, 8 ЗУ «Про громадянство».

З огляду на викладене, завдання окремого провадження в цивільному судочинстві, у суду першої інстанції були відсутні підстави, частково задовольняти вимоги заявниці, оскільки даний факт не має для останньої ніякого правового значення. 

За вказаних обставин слід відмовити заявниці ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту перебування її батька у громадянстві України на час її народження, а також встановлюючи факту перебування ОСОБА_2 на території України у період з 06.02.29.09.2015 року.

Посилання в апеляційній скарзі, що даний спір слід розглядати за правилами позовного провадження не заслуговують на увагу, оскільки звернення до суду із заявою про встановлення факту, що батько заявниці являвся громадянином України на час її народження та факт постійного проживання його на території України для набуття заявником громадянства України, підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України.
Такі висновки суду узгоджуються із позицією суду касаційної інстанції викладеною у численних постановах при розгляді подібних правовідносин, зокрема у постанові Верховного суду від 20 липня 2022 року у справі № 517/28/20, від 05 грудня 2022 року у справі № 755/15727/21, від 29 червня 2022 року у справі № 522/9243/20, від 07 серпня 2023 року у справі №756/16751/21.
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).
За таких обставин слід стягнути з  ОСОБА_1 на користь Державної міграційної служби України 744,30 грн. судового збору. 

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України– задовольнити частково.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 05 грудня 2023 року – скасувати.
     Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 являвся громадянином України станом на дату її народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 на території України з 06.02.1990 року по 29.09.2015 року, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної міграційної служби України 744,30 грн. судового збору. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 10 квітня 2024 року.

Головуючий суддя: ________________________________ Г.Л. Карпушин 

Судді:__________________ О.Ю. Кузнєцова ____________________ В.М. Триголов