Справа № 463/1258/22                                        Головуючий у 1 інстанції: Леньо С. І. 
Провадження № 22-ц/811/1736/23                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                28 травня 2024 року м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Зеліско-Чемерис К.Р.,
з участю: позивача  ОСОБА_1 , 
представника відповідача ОСОБА_2 – 
ОСОБА_3 , представника відповідача 
Управління комунальної власності департаменту 
економічного розвитку Львівської міської ради – 
Піхоцької Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 травня 2023 року у справі за позовом   ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:
У лютому 2022 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом, в подальшому уточненим заявою про збільшення розміру позовних вимог, з остаточними вимогами: про витребування на їхню користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 підвальних приміщень під номером IV, площею 14,2 кв.м., та номером Vа, площею 6,4 кв.м., які розташовані в підвалі будинку АДРЕСА_1 , та стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 29223,90 грн. матеріальних витрат, понесених на купівлю засобів медичного вжитку, і 3000000 грн. – на відшкодування завданої моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивачі покликалися на те, що з 16 жовтня 2000 року вони є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . Вказаний будинок є багатоквартирним, а тому приміщення загального користування, в тому числі й допоміжні приміщення, належать співвласникам на праві спільної сумісної власності. 
Зазначають, що підвальні приміщення в їхньому будинку, які позначені номером IV, площею 14,2 кв.м., та номером Vа, площею 6,4 кв.м., загальною площею 20,6 кв.м., є приміщеннями загального користування, оскільки в силу свого функціонального призначення мають статус допоміжних приміщень будинку (у них знаходяться інженерні мережі будинку, зокрема: горизонтальна теплотраса центрального опалення ЛМКП «Львівтеплоенерго» з двома запірними вентилями при переході у вертикальні стояки, ревізія водостічної труби, магістральні труби гарячого та холодного водопостачання будинку, каналізаційний колектор).
У лютому 2018 року після ознайомлення з інвентаризаційною справою будинку позивачам стало відомо, що відповідач ОСОБА_5 є власником спірних підвальних приміщень на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2008 року, які до цього орендувала на підставі договору оренди №Л-5332 від 18.05.2007 року, укладеного між нею та Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.
Позивачі вважають, що ОСОБА_5 незаконно набула у власність спірні підвальні приміщення, оскільки такі є загальними приміщеннями будинку (допоміжними приміщеннями), про що відповідачці було достовірно відомо, і як окремий об`єкт права власності не виділялись в натурі та не були набуті Львівською міською радою у комунальну власність, як окремий об`єкт права власності, а тому Львівська міська рада не мала права ними розпоряджатись. 
За позицією позивачів, у такому випадку, відповідачка не є добросовісним набувачем спірних підвальних приміщень, що є підставою для їх витребування на користь позивачів.
Крім того, зазначають, що внаслідок протиправних дій відповідачів позивачу ОСОБА_1 завдано матеріальної та моральної шкоди, він вимушений був докладати значних зусиль для організації свого побуту, витрачати кошти на лікування через погіршення стану здоров`я. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржили позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , просять його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити їхні позовні вимоги в повному обсязі.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги покликаються на те, що судом було допущено порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд встановив такі обставини без дослідження належних доказів.
Звертають увагу, що суд не розглянув усі заявлені ними клопотання, зокрема, про витребування цивільної справи №463/3724/18, всупереч вимогам частини першої статті 82 ЦПК України, не встановив обставини, які визнавались відповідачкою ОСОБА_5 , щодо знаходження у спірних підвальних приміщеннях інженерних мереж, безпідставно відмовив у призначенні експертизи для встановлення статусу спірних приміщень, не дослідив матеріали інвентаризаційної справи, питання про витребування якої було вирішено ухвалою суду від 04 травня 2022 року, якими підтверджується та обставина, що спірні приміщення є допоміжними.
Наголошують, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Звертають увагу, що згідно статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників, а відповідно до частини другої статті 382 ЦК України, власникам квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності належать приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку, а отже, спірні приміщення є допоміжними, відповідно, є спільною сумісною власністю усіх співвласників будинку, а не лише ОСОБА_5 , тому такі не могли належати до комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. У зв`язку з наведеним, не погоджуються з висновком суду першої інстанції, що вони не є власниками спірних приміщень, тому не можуть заявляти вимогу про витребування майна на свою користь.
При цьому, наголошують на висновок Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №463/3724/18 про те, що вони (позивачі) повинні звертатись саме з віндикаційним позовом, а не негаторним, як вони звернулись первинно. 
Також не погоджуються з висновком суду першої інстанції про те, що встановлення статусу спірних приміщень не входить до предмету доказування. У зв`язку з цим, вважають безпідставною відмовою у задоволенні їхнього клопотання про призначення в даній справі будівельно-технічної експертизи.
На переконання апелянтів, суд повинен був задовольнити їхнє клопотання щодо проведення огляду спірних підвальних приміщень на місці на наявність у них інженерно-технічного обладнання.
Вважають, що суд не дав належної оцінки письмовим доказам, які долучені їхньою стороною.
Окрім того, вважають, що справа розглянута неповноважним судом, оскільки заявлені відводи головуючому судді були обгрунтованими та вмотивованими.
Звертають увагу й на наявність визначених законом підстав для задоволення вимоги про відшкодування шкоди. 
06.10.2023 року Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило доводи та вимоги апелянтів.
При цьому, звернуло увагу на те, що позивачі не є законними володільцями спірного майна, ніколи не володіли ним та не можуть витребовувати його із чужого володіння. Також, зазначають, що позивачі є єдиними заявниками щодо спірного майна у будинку, інші сусіди ніколи не звертались до суду щодо витребування майна громади із її володіння, а також співвласниками будинку на АДРЕСА_1 не було уповноважено позивачів на звернення із подібним позовом. Окрім того, наголошують, що позивач ОСОБА_1 не має жодного відношення до даної справи, оскільки доказів того, що він є співвласником квартири АДРЕСА_2 не надано.
На стадії апеляційного розгляду справи позивач ОСОБА_1 неодноразово заявляв відводи колегії суддів у даному складі, однак, ухвалою суду від 26 лютого 2024 року заявлений позивачем відвід суддям визнано необгрунтованим, а в подальшому, у зв`язку із зловживанням позивачем процесуальним правом, – заявлені відводи залишались без розгляду.
В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 з`явився і апеляційну скаргу своєї сторони підтримав, однак, після низки заявлених ним відводів, які були залишені без розгляду, та пояснень позивача в підтримання апеляційної скарги, залишив залу судових засідань.
Інші учасники справи – позивач ОСОБА_4 та відповідач Львівська міська рада в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідачів, перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
       Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору міни від 16.10.2000 року (а.с.19 т.1).
У цьому договорі зазначено, що вказана квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 67,10 кв.м., та кухні, загальною площею 110 кв.м.; до квартири належить комора в підвалі, площею 3,80 кв.м.
Будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним.
Власником підвальних приміщень під номером IV, площею 14,2 кв.м., та номером Vа, площею 6,4 кв.м., загальною площею 20,6 кв.м., є відповідач ОСОБА_5 .
Вказані підвальні приміщення належать відповідачці ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору №1966 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу, укладеного 20.02.2008 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) (а.с.49-51 т.1).
У п.1.1 договору купівлі-продажу зазначено, що нежитлові приміщення, загальною площею 20,6 кв.м., позначені в технічному паспорті, складеному 16.02.2007 року обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», номерами IV, Vа, розташовані у підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області №176 від 10.03.1987 року, що зареєстровано 05.06.1987 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с.10 т.1). 
Договір укладено відповідно до ухвали 7-ої сесії 5-го скликання Львівської міської ради №1267 від 15.11.2007 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу» (а.с.13 т.1). 
До викупу, вказані приміщення були надані відповідачці ОСОБА_5 – власнику квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , в оренду під господарські потреби, відповідно до розпорядження Личаківської районної адміністрації №2366 від 29.12.2006 року (а.с.52, 66-67 т.1).
В подальшому, розпорядженням Личаківської районної адміністрації №593 від 07.09.2009 року (а.с.8 зворот т.1) ОСОБА_5 дозволено здійснити перепланування квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 та приєднанням підвальних приміщень під номерами IV, Vа, загальною площею 20,6 кв.м., згідно з поданою проектною документацією.
У червні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зверталися до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, в якому просили: визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 15.11.2007 року №1267 в частині приватизації ОСОБА_5 способом викупу підвалу, площею 20,6 кв.м., по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.02.2008 року №1966; скасувати витяг з Державного реєстру правочинів від 20.02.2008 року №5470262; визнати за всіма співвласниками житлових квартир будинку АДРЕСА_1 право спільної сумісної власності на приміщення за номерами IV та V, площею 20,6 кв.м., будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язати власників квартири АДРЕСА_4 за власні кошти привести приміщення за номерами IV та V до попереднього стану згідно з аркушем 141 інвентаризаційної справи будинку (справа №463/3724/18).
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року та додаткове рішення цього суду від 06 серпня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано незаконною та скасовано ухвалу Львівської міської ради від 15.11.2007 року №1267 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності міста Львова, які підлягають приватизації способом викупу» в частині приватизації ОСОБА_5 способом викупу підвалу, площею 20,6 кв.м., по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу від 20.02.2008 року №1966, укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриник І.Ю., зареєстрований в реєстрі за №103. Зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за власні кошти привести нежитлові приміщення, загальною площею 20,6 кв.м., позначені номерами IV та V, розташовані в підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , до їх стану, що існував до постановлення ухвали Львівської міської ради від 15.11.2007 року №1267. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року (а.с.24-37 т.1) постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року скасовано, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року залишено в силі.
Верховний Суд визнав правильним висновок Личаківського районного суду м. Львова у рішенні від 25 липня 2019 року про відмову в задоволенні позову, однак, змінив підстави для такої відмови, зазначивши, що «обраний позивачами спосіб захисту є неефективним та не відповідає змісту права, про порушення якого вони зазначають, … оскільки за встановлених в цій справі обставин наявності у ОСОБА_5 права власності на спірні приміщення  права позивачів, які вважають себе співвласниками вказаного майна, не підлягали захисту шляхом задоволення негаторного позову. Такий захист можливий лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України».
При цьому, Верховний Суд не перевіряв доводів сторін в частині висновку щодо загальної характеристики сукупності властивостей спірних приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За приписами статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на  нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за  відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, відповідно до вимог статей 330 і 388 ЦК України, право власності презюмується  і не припиняється із втратою законним власником цього майна. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Наведене в повній мірі відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18).
Так, зокрема, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. 
Звертаючись із вимогою про витребування на свою користь спірних підвальних приміщень з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 , позивачі покликалися на те, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , а тому всі приміщення загального користування, в тому числі й допоміжні приміщення, належать їм на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 02.03.2004 року №4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду від 09.11.2011 року №14-рп/2011.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 визначено: «1.1. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання   співвласників багатоквартирного   будинку, вступу до нього.».
Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону, стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного  будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання   співвласників багатоквартирного   будинку.
Ураховуючи наведені вище норми закону та встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні приміщення позивачам одноосібно ніколи не належали на праві власності, а тому вимога про витребування спірних приміщень у їхню користь є безпідставною, оскільки суб`єктами права спільної власності є усі співвласники багатоквартирного  будинку, які позивачів не уповноважували діяти в їхніх інтересах.
Безпідставним є посилання позивачів на висновок Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №463/3724/18, оскільки вказуючи на належний спосіб захисту порушеного права, шляхом пред`явлення віндикаційного позову, Верховний Суд наголосив, що для цього повинні існувати підстави, передбачені статтею 388 ЦК України».
Окрім того, як зазначалось вище, позивач ОСОБА_4 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору міни, в якому зазначено, що до квартири належить комора в підвалі, площею 3,8 кв.м., тому підстав для висновку про порушення її прав відповідачами на користування допоміжними приміщеннями в даному будинку для господарських потреб немає. 
Правильними є й висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про відшкодування позивачу ОСОБА_1 майнової та моральної шкоди, оскільки саме по собі звернення до суду з позовом з метою захисту порушеного права не може бути безумовною підставою для такого відшкодування, за відсутності усіх складових частин (елементів) цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, якими є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Доводи апеляційної скарги про розгляд справи неповноважним складом суду є безпідставними, оскільки заявлені головуючому судді відводи були визнані необґрунтованими і розглянуті судом в установленому процесуальним законом порядку.
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо вирішення заявлених позивачами клопотань, колегія суддів відхиляє, оскільки, відмовляючи у задоволенні таких, суд першої інстанції мотивував свої висновки. 
Таким чином, при вирішенні даної справи суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Передбачених статтею 262 ЦПК України підстав для постановлення окремих ухвал, про які позивач ОСОБА_1 просить у поданих до апеляційного суду клопотаннях, немає.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 06 червня 2024 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                А.В. Ніткевич