ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року	Львів	Справа № 260/764/24 пров. № А/857/5812/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Пліша М. А.,
з участю секретаря судового засідання –      Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, яке діє в інтересах Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби, на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року у справі №260/764/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними дій, визнання протиправною та скасування постанови,

суддя в 1-й інстанції – Скраль Т. В.,
дата ухвалення рішення – 29 лютого 2024 року, 
місце ухвалення рішення – м.Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – 29 лютого 2024 року,

                                                         в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача – Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив визнати неправомірними дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 щодо винесення постанови від 30 січня 2024 року про закінчення виконавчого провадження №73935817; визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 30 січня 2024 року ВП №73935817, винесену заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяною Ігорівною.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року позов задоволено. Визнано протиправними дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни щодо винесення постанови від 30 січня 2024 року про закінчення виконавчого провадження №73935817. Визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 30 січня 2024 року ВП №73935817, винесену заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяною Ігорівною.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Міністерство юстиції України, яке діє в інтересах Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби, оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, на виконання рішення суду листом від 29 січня 2024 року №2204/0/2-24/13 повідомлено Відділ про виконання рішення суду та те, що прийняття рішення щодо повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 18 листопада 2022 року про видачу довідки для призначення пенсії належить до виключної компетенції боржника. Зазначає, що вказані обставини свідчать про те, що боржником виконано рішення суду в порядку та спосіб, визначеним самим рішенням суду та зумовлюють винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із фактичним виконанням рішення, яке підлягало виконанню. У зв`язку із цим, керуючись пунктом 9 частини першої статті 39 Закону 30 січня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №73935817. Крім того, зазначає про те, що позивач пропустив строк для звернення до суду з вимогами про визнання неправомірними дій та визнання протиправною і скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 30 січня 2024 року ВП №73935817. Також звертає увагу на те, що прийняття рішення щодо повторного розгляду заяви позивача про видачу довідки для призначення пенсії належить до виключної компетенції боржника - Міністерства соціальної політики України та орган державної виконавчої служби не може перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади, яке не залучено до справи. З врахуванням наведеного вважає, що оскаржувана постанова прийнята правомірно та підстави для скасування такої відсутні. Таким чином, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача (апелянта) - Зубко С. В. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач у судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності позивача за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача (апелянта), перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/4436/23 від 22 вересня 2023 року, яке набрало законної сили 01 листопада 2023 року, визнано протиправними дії Міністерства соціальної політики України щодо відмови у видачі довідки ОСОБА_1 для призначення пенсії відповідно до Порядку видачі довідок про заробітну плату для призначення пенсій окремим категоріям осіб у разі ліквідації державних органів, у яких особи працювали, а також перейменування (відсутності) їхніх посад, за формою довідки про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям. Зобов`язано Міністерство соціальної політики України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 листопада 2022 року про видачу довідки для призначення пенсії, з врахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.
21 грудня 2023 року на виконання рішення суду у справі №260/4436/23, видано два  виконавчі листи:
- “Зобов`язати Міністерство соціальної політики України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 листопада 2022 року про видачу довідки для призначення пенсії, з врахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення”;
- “Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1073,60 гривень (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок)”.
15 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про прийняття на примусове виконання виконавчого листа №260/4436/23/2023 про зобов`язання Міністерства соціальної політики України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 листопада 2022 року про видачу довідки для призначення пенсії, з врахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.
22 січня 2024 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т.І., розглянуто заяву стягувача про примусове виконання виконавчого листа Закарпатського окружного адміністративного суду №260/4436/23, виданого 21 грудня 2023 року та відкрито виконавче провадження ВП №73935817. 
30 січня 2024 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т.І. у межах виконавчого провадження ВП № 73935817 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України “Про виконавче провадження” на підставі листа Міністерства соціальної політики від 29.01.2024 № 2204/0/2-24/13 та копії листа направленого стягувачові від 14.12.2023 за № 3059/0/196-23.
Не погоджуючись з постановою про закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся у суд з цим адміністративним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І. щодо винесення постанови від 30 січня 2024 року про закінчення виконавчого провадження №73935817 є протиправними, оскільки така постанова винесена передчасно та за відсутності доказів, які б підтверджували фактичне повне виконання судового рішення чи вжиття всіх необхідних вичерпних заходів з її виконання, а тому така є протиправною та підлягає скасуванню.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII.
Згідно зі ст.1 Закон України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Ч.1 ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до ч.1,2 ст.18 цього Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За змістом ч.6 ст.26 цього Закону за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
Ч.4 ст.19 цього Закону передбачає обов`язок сторін виконавчого провадження невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Відповідно до ч.1 ст.41 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Згідно зі ст.63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Пункт 9 ч.1 ст.39 цього Закону передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Таким чином, закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України “Про виконавче провадження” можливо лише за умови фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Як вбачається з матеріалів справи, 22 вересня 2023 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/4436/23, яке набрало законної сили 01 листопада 2023 року, визнано протиправними дії Міністерства соціальної політики України щодо відмови у видачі довідки ОСОБА_1 для призначення пенсії відповідно до Порядку видачі довідок про заробітну плату для призначення пенсій окремим категоріям осіб у разі ліквідації державних органів, у яких особи працювали, а також перейменування (відсутності) їхніх посад, за формою довідки про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям. Зобов`язано Міністерство соціальної політики України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 листопада 2022 року про видачу довідки для призначення пенсії, з врахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.
Зі змісту мотивувальної частини вищевказаного судового рішення вбачається, що ОСОБА_1 має право на зарахування часу військової служби з 11 березня 1985 року по 19 квітня 1987 року до стажу державної служби незважаючи на те, що така посада не віднесена до посад державних службовців. Суд першої інстанції у цьому рішенні дійшов висновку про те, що віднесення періоду військової служби до страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби, є певною соціальною гарантією військовослужбовців, а тому повинна застосовуватись поряд із положенням Закону України “Про державну службу”. Таким чином, оскільки позивач з урахуванням періодів військової служби має понад 10 років стажу державної служби, то, відповідно, має право на отримання довідки для призначення пенсії відповідно до Порядку видачі довідок про заробітну плату для призначення пенсій окремим категоріям осіб у разі ліквідації державних органів, у яких вони працювали, а тому необхідно визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у видачі вказаної довідки позивачу для призначення пенсії.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати Міністерство соціальної політики України видати йому довідку для призначення пенсії окремим категоріям осіб у разі ліквідації державних органів, у яких особи працювали, а також перейменування (відсутності) їхніх посад затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 10.05.2017 року №750 за формою довідки про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям, затвердженими постановою правління Пенсійного фонду України від 17 січня 2017 року №1-3.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/4436/23 боржника зобов`язано вчинити конкретні дії, а саме: зобов`язано Міністерство соціальної політики України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 листопада 2022 року про видачу довідки для призначення пенсії, з врахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення, а саме: зарахування часу військової служби з 11 березня 1985 року по 19 квітня 1987 року до стажу державної служби не зважаючи на те, що така посада не віднесена до посад державних службовців; за рішенням суду позивач з урахуванням періодів військової служби має понад 10 років стажу державної служби, то, відповідно, має право на отримання довідки для призначення пенсії відповідно до Порядку видачі довідок про заробітну плату для призначення пенсій окремим категоріям осіб у разі ліквідації державних органів, у яких вони працювали;  рішенням суду визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у видачі вказаної довідки позивачу для призначення пенсії.
Разом з тим, на виконання рішення суду у справі №260/4436/23 Міністерство соціальної політики листом від 29 січня 2024 року № 2204/0/2-24/13 повідомило заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т.І. про те, що на виконання вищезазначеного рішення суду Міністерство соціальної політики розглянуло заяву ОСОБА_1 від 18 листопада 2022 року, про що листом від 09 жовтня 2023 року №2712/0/196-23 повідомило автора заяви. Також Міністерство соціальної політики додатково зазначило, що на їхню адресу надійшло повторне звернення від ОСОБА_1 про необхідність виконання вищезазначеного рішення суду, яке розглянуто та листом від 14 грудня 2023 року №3059/0/196-23 надана ОСОБА_1 відповідь. Таким чином, на думку Міністерства соціальної політики, ним виконано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 у справі №260/4436/23 добровільно, тобто до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, керуючись статтями 27, 39 Закону України “Про виконавче провадження”, тому просило винести постанову про закінчення виконавчого провадження у ВП № 73935817 у зв`язку з фактичним, повним та добровільним виконанням рішенням суду.
Так, зі змісту листа Міністерства соціальної політики №3059/0/196-23 від 14 грудня 2023 року вбачається, що довідка про заробітну плату для призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723 видається особам, які мають право на призначення пенсії згідно з пунктом 3 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622 (зі змінами) (пункт 2 Порядку № 750). Рішення щодо права на призначення пенсії згідно з пунктами 10, 12 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №889 судом не приймалося. Відсутність права на призначення пенсії не дає правових підстав для видачі довідки про заробітну плату відповідно до положень Порядку №750 (а.с.88 зворот).
При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вищевказані листи Міністерства соціальної політики України не можна вважати розглядом заяви ОСОБА_1 від 18 листопада 2022 року про видачу довідки для призначення пенсії, з врахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення від 22 вересня 2023 року №260/4436/23, оскільки у справі №260/4436/23 суд зазначив, що позивач з урахуванням періодів військової служби має понад 10 років стажу державної служби, то, відповідно, має право на отримання довідки для призначення пенсії відповідно до Порядку видачі довідок про заробітну плату для призначення пенсій окремим категоріям осіб у разі ліквідації державних органів, у яких вони працювали.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І. щодо винесення постанови від 30 січня 2024 року про закінчення виконавчого провадження №73935817 є протиправними, оскільки така постанова винесена передчасно та за відсутності доказів, які б підтверджували фактичне повне виконання судового рішення чи вжиття всіх необхідних вичерпних заходів з її виконання, а тому така є протиправною та підлягає скасуванню.
Колегія суддів не може залишити поза увагою покликання апелянта про залучення у цій справі Міністерства соціальної політики України, разом з тим, враховуючи ту обставину, що предметом позову у цій справі є визнання протиправними дій заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т.І. щодо винесення постанови від 30 січня 2024 року про закінчення виконавчого провадження №73935817 та скасування такої постанови, колегія суддів не вбачає необхідності залучення Міністерства соціальної політики України у спірних правовідносинах, крім того, відповідачем не наведено підстави впливу рішення у цій справі на права, свободи, інтереси або обов`язки такого.
Щодо доводів апелянта про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогами про визнання неправомірними дій та визнання протиправною і скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 30 січня 2024 року ВП №73935817, то колегія суддів не приймає такі до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання оскаржуваної постанови позивачем, та відповідачем таких не подано, разом з тим, позовну заяву ОСОБА_1 зареєстровано судом першої інстанції 16 лютого 2024 року, тобто у межах присічного строку звернення в суд, а тому підстави стверджувати про пропуск строку звернення в суд з цим позовом відсутні.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 268, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,   
                                                       п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, яке діє в інтересах Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби, залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року у справі №260/764/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 29 травня 2024 року.