УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/11526/22 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г. 
Категорія 61 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

        08 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
       суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №295/11526/22 за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою через адвоката Демчик Наталію Олександрівну,
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 . Просили визнати заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 01 березня 2021 року приватним нотаріусом Рогальською Р.І., недійсним.
Свої вимоги дружина та донька померлого обґрунтували тим, що з 1966 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після смерті ОСОБА_4 заведена спадкова справа №67397439 та виявлена інформація щодо заповіту. Наразі стали відомі обставини, що свідчать про недотримання встановленої законом процедури складання та посвідчення заповіту, а також існують обґрунтовані сумніви щодо дійсного усвідомлення померлим вчинених ним дій. Підставою для такого твердження є те, що за життя ОСОБА_4 набув низку захворювань, які безпосередньо могли вплинути на усвідомлення ним значення своїх дій: стенокардія напруги, атеросклеротичний та післяінфарктний (2014 рік) кардіосклероз; серцева недостатність, симптоматична артеріальна гіпертензія. Перед смертю він перебував у важкому стані, був лежачим та потребував сторонньої допомоги. Сусіди допомагали ОСОБА_1 (дружині померлого) доглядати за хворим чоловіком. На час посвідчення 01 березня 2021 року заповіту ОСОБА_4 перебував у важкому стані. Будучи лежачим хворим та в силу низки захворювань, ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для звернення до суду з цією позовною заявою з метою оспорювання заповіту. За заповітом все майно померлого переходить його доньці - відповідачу ОСОБА_3 . Підставами для визнання заповіту недійсним є те, що волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, оскільки ОСОБА_4 , перебуваючи у важкому фізичному стані внаслідок хвороб, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (ст.ст.225,1257 ЦК України); правочин вчинено за відсутності рукописного напису померлого щодо прочитання та складання заповіту з його слів. 

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2023 року заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 01 березня 2021 року приватним нотаріусом Рогальською Р.І., визнаний недійсним.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. 
Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції при розгляді спору дійшов правильно висновку, що при складанні ОСОБА_4 заповіту нотаріусом дотримані вимоги ст.ст.207,1247,1253 ЦК України: заповіт складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, підписаний з додержанням ст.1253 ЦК України іншою особою у присутності двох свідків. Разом із тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заповіт потрібно визнати недійним, так як згідно з поясненнями позивачів ОСОБА_4 перебував у тяжкому стані, не розмовляв, не віддавав ради своїм діям, не міг підписати сам заповіт. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Так, позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження нерозуміння заповідачем значення своїх дій на час складання заповіту. Під час розгляду справи клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи щодо стану здоров`я ОСОБА_4 на час складання заповіту заявлено не було. Натомість нею суду надані належні та допустимі докази того, що волевиявлення батька було вільним та відповідало його внутрішній волі. Так, із 1991 року ОСОБА_1 спостерігається у лікаря психіатра з приводу вираженої епілепсії, а ОСОБА_4 по допомогу до лікаря психіатра не звертався. З доданої до матеріалів справи виписки із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_4 прослідковується повний діагноз спадкодавця (основне захворювання, супутні захворювання та ускладнення), лікарі-спеціалісти, до яких звертався хворий, та час звернення спадкодавця за наданням медичної допомоги. Звернення ОСОБА_4 до лікаря-психіатра та скарги на втрату пам`яті або мови відсутні. Догляд за померлим ОСОБА_4 здійснювався виключно нею та членами її родини. Суд першої інстанції не обґрунтував, чому критично віднісся до показань свідка ОСОБА_5 в частині: « ОСОБА_4 взяв окуляри і вголос прочитав напечатаний текст…», а натомість прийняв за основу показання свідків позивачів, які внаслідок способу свого життя (постійне вживання алкогольних напоїв) мають труднощі у орієнтації в просторі, які батька не відвідували та не знали про стан його здоров`я. Також суд першої інстанції безпідставно погодився з доводами позивачів, що вона ( ОСОБА_3 ) скористалася безпорадністю батька, незадовільним станом здоров`я матері, не повідомила матір і сестру, яка на той час перебувала за межами України у Польщі, та оформила заповіт «в рамках закону» на свою користь. Показання свідків, які були допитані у судовому засіданні, чітко підтвердили вільне волевиявлення ОСОБА_4 заповісти все майно їй та чітке розуміння ним своїх дій. Суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку про позбавлення заповідачем права на обов`язкову частку в спадщині осіб, які мають таке право. Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до ст.1224 ЦК України. Нею не заперечується право матері на обов`язкову частку в спадщині, яка відкрилася після смерті батька. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом нотаріусом, за місцем заведення спадкової справи, не видавалося. Отже, висновок суду про позбавлення ОСОБА_1 заповідачем внаслідок складання заповіту права на обов`язкову частку в спадщині є помилковим та суперечить положенням закону. 

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, що відповідає положенням частини третьої ст.360 ЦПК України.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Демчик Н.О. апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. При цьому пояснили, що заповіт посвідчений за дотриманням вимог ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Положення про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, щодо форми заповіту та порядку його посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі. Спадкодавець ніколи не страждав на розумову недостатність чи психічні розлади. Він чітко розумів значення своїх дій. Відповідач ОСОБА_3 додатково пояснила, що батько мав намір скласти заповіт на її ім`я давно, коли надав їй кімнату свого будинку та дозвіл на прибудову. На початку лютого 2021 року батько виявив бажання скласти заповіт та попросив її запросити додому нотаріуса, а для підпису попросив покликати ОСОБА_6 , пояснивши, що лише їй довіряє підписати заповіт. У батька були труднощі з опорно-руховим апаратом, але по будинку він пересувався самостійно за допомогою спеціального засобу. При цьому розум у батька був ясний та він чітко розумів що робить та каже. 

Представник позивачів адвокат Нагорний Д.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. При цьому пояснив, що через те, що у спадкодавця погано працювала права рука він не підписав заповіт власноручно, а його волевиявлення спотворено тим, що відсутнє його доручення на ім`я особи, яка підписала заповіт за нього, тобто доручення на ОСОБА_5 .

Позивачі у судове засіданні не з`явилися. Спрямували до суду заяву про проведення судового засідання без їх присутності (а.с.247-249). Одночасно у заяві зазначили, що просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. На їх переконання, не зазначено, у який спосіб та на підставі якого документа ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_7 підписати за нього заповіт. Запрошення самим ОСОБА_4 свідків, які зазначені в заповіті, є незаконним, оскільки заповідач не міг говорити та спілкуватися будь з ким. Правочин вчинений за відсутності рукописного напису померлого щодо прочитання та складання заповіту з його слів. Показання їх свідків відповідачем спростовані не були. Скаржник не довела, що здійснювала догляд за батьком лише вона. У справі призначення судової-психіатричної експертизи не вбачається за необхідне у зв`язку з тим, що в матеріалах справи є документ, у якому зазначається, що ОСОБА_4 за життя на обліку в психдиспансері не перебував. Відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення яке відповідало б внутрішні волі ОСОБА_4 як учасника правочину, мало місце в силу обмеженої фізичної дієздатності. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Копія заповіту в матеріалах справи є. Рішення суду про усунення спадкоємця ОСОБА_1 від права на обов`язкову частку спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 відсутнє. 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав. 

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

Частиною першою ст.1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша ст.1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу (частини перша та друга ст.1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За положеннями частини четвертої ст.1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. 

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлені загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст.1251-1252 цього Кодексу.

Разом із тим, частиною четвертою ст.207 ЦК України унормовано, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноруч, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. 

За положеннями частини другої ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт із її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст.1253 цього Кодексу). 

Водночас, ст.1253 ЦК України врегульовано, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої ст.1248 і ст.1252 цього Кодексу, присутність не менше як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріуси або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Частиною першою ст.1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. 

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга ст.1257 ЦК України).

Згідно з частиною третьою ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року в справі №161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року в справі №522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року в справі №311/3823/15, від 03 лютого 2022 року в справі №520/8118/17, від 23 листопада 2022 року в справі №368/953/19.

Зі змісту заповіту, який посвідчений 01 березня 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Рогальською Раїсою Іванівною вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, яке на день його смерті буде йому належати і на яке він за законом матиме право, з чого б таке не складалося та де б воно не знаходилося, заповів дочці ОСОБА_3 (а.с.214). Також у заповіті зазначено про прохання ОСОБА_4 , оскільки прописано, що заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_4 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів на дому за адресою: АДРЕСА_1 в 18 годин 50 хвилин. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 . Зміст ст.ст.1241,1307 ЦК України при посвідченні заповіту нотаріусом заповідачу роз`яснений.

У зв`язку з тим, що у ОСОБА_4 погано працювала права рука, за його дорученням, у його та нотаріуса присутності текст заповіту підписала ОСОБА_5 . Згідно зі ст.1253 ЦК України заповіт посвідчений у присутності свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , із занесенням до тексту заповіту відомостей про них. Кожний свідок був присутнім при складанні та посвідченні заповіту, у присутності нотаріуса та заповідача зачитав заповіт уголос і після цього поставив свій підпис на ньому, чим підтвердив волевиявлення заповідача. Свідки не є спадкоємцями за заповітом, членами сім`ї та близькими родичами ОСОБА_3 

ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. 

Разом із тим, правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні ст.225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до пункту 1.8 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Пункт 1.11 цього ж Порядку вказує на те, що на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках.

Позиція сторони позивачів стосовно того, що у заповіті не зазначено на підставі якого документа заповідач ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 підписати заповіт спростовується змістом п.1.8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у розумінні якого доручення заповідача охоплюється нотаріальною дією посвідчення заповіту та не передбачає наявності з цього приводу окремого документа.

Отже, ОСОБА_4 мав право скласти заповіт. У випадку, коли через те, що погано працювала його права рука та він власноруч не міг підписати заповіт, а за його дорученням заповіт підписала інша фізична особа, заповіт від 01 березня 2021 року, приймаючи до уваги викладене вище, складений з додержанням вимог закону щодо його форми та посвідчення. Зворотного матеріалами справи не підтверджується.

За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст.80 ЦПК України).

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 

Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного хворого №27-2200, яка видана Комунальним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Житомирської міської ради, ОСОБА_4 мав хворобливий стан здоров`я. Так, упродовж 2021 року встановлювалися діагнози: 14 січня 2021 року - ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги II (другий) функціональний клас, атеросклеротичний та післяінфарктний (2014 році) кардіосклероз, серцева недостатність II (два) А, симптоматична артеріальна гіпертензія, первинний остеоартроз генералізована форма, з ураженням обох колінних, кульшових суглобів, загострення з больовим синдромом рентген-стадія 1-2, ступінь функціональної недостатності І (один), хронічний необструктивний бронхіт, ремісії; 21 січня 2021 року - ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги II (другий) функціональний клас, атеросклеротичний та післяінфарктний (14 році) кардіосклероз, серцева недостатність II (два) А, симптоматична артеріальна гіпертензія; 08 лютого 2021 року - облітеруючий атеросклероз судин обох нижніх кінцівок, хронічна артеріальна недостатність II (два) - III (три), охондроз поперекового відділу хребта, загострення з вираженим больовим синдромом, ступінь функціональної недостатності II (два) - III (три), ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги II (другий) функціональний клас, атеросклеротичний та післяінфарктний (2014 році) кардіосклероз, серцева недостатність II (два) А - II (два) Б, гіпертонічна хвороба серця III (три), ступінь 2, ризик 4 (дуже високий); 12 лютого 2021 року - позагоспітальна двобічна нижньодолева пневмонія, ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги II (другий) функціональний клас, атеросклеротичний та післяінфарктний (2014 році) кардіосклероз, серцева недостатність II (два) А - ІІ (два) Б, гіпертонічна хвороба серця III (три), ступінь 2, ризик 4 (дуже високий) (а.с.15-22,84-88).

Проте, сам по собі факт хворобливого стану здоров`я ОСОБА_4 , беззаперечно ще не доводить тих обставин, що заповідач на час посвідчення заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки листом вказаного вище медичного закладу від 08 березня 2023 року №1133 підтверджується, що ОСОБА_4 по допомогу до лікаря-психіатра жодного разу не звертався (а.с.90). За таких обставин, втрата організмом заповідача рухливості нижніх та верхніх кінцівок, серцеві захворювання без сумніву підтверджують проблеми у заповідача із опорно-рухливим апаратом та серцем, але такі обставини беззаперечно не доводять відсутність на час посвідчення заповіту у спадкодавця функцій мовлення, пам`яті та адекватного сприйняття реальності. 

Суд першої інстанції побудував своє рішення у справі про визнання заповіту недійним виключно на поясненнях позивачів і показаннях свідків зі сторони позивачів та не прийняв до уваги письмові докази, які містять у матеріалах справи та яким надана оцінка судом апеляційної інстанції вище. Отже, доказування у даному випадку ґрунтується виключно на припущеннях, що є неприпустимим. 

Суд апеляційної інстанції сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, та роз`яснював їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки невчинення процесуальних дій, зокрема, не проведення у справі посмертної судової психіатричної експертизи. Клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи у справі до суду апеляційної інстанції не заявлено. 

Із урахуванням викладеного вище, колегія суддів доходить висновку, що позивачами не доведено, що на момент складання та посвідчення заповіту заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Визнання такого заповіту недійсним і буде спотворенням волі спадкодавця, а теза про спотворення волі заповідача  через відсутність доручення на ім`я особи, яка підписала заповіт за нього, є надуманою та підтверджує лише те, що сторона позивача визнає, що спадкодавець усвідомлював значення своїх дій, тобто, що ОСОБА_4 розумів, що здійснює розпорядження на випадок своєї смерті та бажав заповісти все своє майно, яке буде йому належати на час його смерті, своїй доньці ОСОБА_3 .

Отже, зміст заповіту, який складений та посвідчений 01 березня 2021 року, відповідає волевиявленню заповідача, його внутрішній волі, оскільки не доведено, що хвороба вплинула на ОСОБА_4 настільки суттєво, що позбавила його можливості розуміти значення своїх дій. Для визнання правочину недійсним необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Заповіт, посвідчений 01 березня 2021 року приватним нотаріусом Рогальською Р.І., відповідає внутрішній волі ОСОБА_4 , а форма та порядок його посвідчення – вимогам закону.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним відмовляє, оскільки не доведені обставини, які мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , поданою через адвоката Демчик Наталію Олександрівну, задовольнити.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове.
Відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 16 травня 2024 року.

Головуюча Судді: