ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/25941/21                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 травня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила суд:
- бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови у нарахуванні та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» визнати протиправною; 
- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу»;
- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» з 31.10.2013 року по день фактичного розрахунку.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2022 позов задоволено частково:
Визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови у нарахуванні та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виплати грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу з 29.06.2021 по 14.09.2021, що становив 55 робочих днів.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення в частині часткового задоволення позовної вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку та ухвалити нове, яким у цій частині задовольнити повністю, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 31.10.2013 року ОСОБА_1 звільнено з посади помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_2 у зв`язку виходом на пенсію державного службовця.
29.06.2021 року позивачка звернулась до Апарату Верховної Ради України з проханням виплатити грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».
Листом від 29 липня 2021 року № 15/26-2021/251509 Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті грошової допомоги, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.
Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку, суд зазначив, що задоволенню підлягає період з 29.06.2021 по 14.09.2021, що становить 55 робочих днів, то ця вимога підлягає частковому задоволенню.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої   статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.
Відтак, предметом даного апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.
У силу вимог   статті 116 КЗпП   при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Згідно з положеннями частини першої   статті 117 КЗпП   в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зазначила, що умовами застосування частини першої   статті 117 КЗпП   є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що закріплені у статтях   116,   117 КЗпП   норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Як зазначалося вище, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені   статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена   статтею 117 КЗпП.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої   статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша   статті 117 КЗпП   стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга   статті 117 КЗпП   стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Отже, обов`язок з виплати середнього заробітку відповідно до   статті 117 КЗпП   виникає у роботодавця саме у разі не проведення зі звільненим працівником розрахунку у день звільнення. При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує, що у такому випадку момент розрахунку зі звільненим працівником визначає виключно кінцеву дату періоду, за який має бути виплачений середній заробіток. Обставина того, що станом на час вирішення спору компенсацію середнього заробітку не здійснено, не позбавляє працівника права на її отримання та не перешкоджає органу, який розглядає спір, прийняти рішення щодо виплати цієї компенсації (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені).
Відтак, мотиви, з яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині, є помилковими.
Як встановлено в оскаржуваному рішенні суду, не нарахування та невиплата позивачу при звільненні грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» є протиправною. При цьому позивачка звільнилась 31.10.2013 року.
З огляду на це, відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати при звільненні грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При виборі способу захисту у цій частині позовних вимог у тому числі і щодо розміру належного відшкодування, колегія суддів виходить із такого.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі № № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого   статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до   статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:
-      розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-      період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-      ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-      інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
У постанові від 11.08.2021 по справі № 821/2093/16, Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.
Частиною першою   статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»   передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини п`ятої   статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини шостої   статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»   висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до   статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.
Так, враховуючи особливості даної справи та приписи рішення суду першої інстанції в частині, яка не переглядається у даному апеляційному провадженні, колегія суддів при прийнятті цієї постанови враховує такі обставини:
- рішенням суду першої інстанції зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» без визначення її конкретного розміру. Оскільки у даній частині судове рішення не переоглядається, то колегія суддів позбавлена можливості оперувати точними сумами при визначенні співмірного розміру середнього заробітку, який належить відшкодувати позивачу;
- відомості про виплату спірної грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» матеріали справи не містять. Наведене також позбавляє суд апеляційної інстанції можливості визначення співмірного розміру середнього заробітку, який належить відшкодувати позивачу, з урахуванням наведених вище критеріїв;
- матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач з 31.10.2013 року вживала будь-які дії, спрямовані на отримання спірної допомоги, питання виплати якої було ініційоване позивачем лише 29.06.2021 шляхом направлення відповідного листа відповідачу;
- відповідач не виплатив спірну допомогу позивачу ні при звільненні, ні після отримання відповідного звернення у 2021 році.
Беручи до уваги викладені обставини, то для цілей застосування принципу співмірності при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту прав позивача у цій частині буде зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні з 31.10.2013 по день фактичного розрахунку, але не більше розміру грошової допомоги яка присуджена судом першої інстанції.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про часткове задоволення позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені   статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України   (далі -   КАС).
Відповідно до пункту другого частини першої   статті 315 КАС   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої   статті 317 КАС   підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині позовних вимог щодо визначення періоду з якого необхідно здійснити виплату середнього заробітку за затримку виплати грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», а позов в цій частині частковому задоволенню.
Керуючись статтями   34,   243,   311,   317,   321,   325,   328,   329,   331 КАС, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2022 в частині позовної вимоги щодо визначення періоду з якого необхідно здійснити виплату середнього заробітку за затримку виплати грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні з 31.10.2023 по день фактичного розрахунку, але не більше розміру грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».
У задоволенні позовної вимоги в іншій частині відмовити.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2022 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої   статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України   протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної      скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Текст постанови виготовлено   20 травня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                                                   Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    Л.В. Бєлова

                                                                                                    А.Ю. Кучма