КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 червня 2024 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 753/12276/21
номер провадження 22-ц/824/7330/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Єфіменко І.О.,	
учасники справи: прокурор Корж О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року /суддя Колесник О.М./
у справі за позовом Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2021 року Шевченківська окружна прокуратура м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння. 
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року позов задоволено. Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1513652280000 за ОСОБА_4 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), оформлену записом №25381236, вчиненим державним реєстратором КП «Бюро державної реєстрації», м. Київ Пекар А.Л. 22.03.2018 року.
Витребувано у ОСОБА_5 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, (код ЄДРПОУ 22883141) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 21 м2, житловою площею 11,6 м2 з чужого незаконного володіння. Вирішено питання судових витрат. /т. 1 а.с. 190/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила заочне рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що жодних підстав для відмови у вчиненні нотаріальних дій не було, довіреність була чинною, судових рішень з приводу заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій з майном не було, як і рішень щодо недійсності довіреності. Отже договір було укладено у повній відповідності до вимог законодавства. Вказувала, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності і недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном. Вказувала, що більше 20 років ані Київська міська рада, ані Шевченківська окружна прокуратура м. Києва не були зацікавлені в реєстрації за державою права власності на спірну квартиру, не вжили жодних заходів забезпечення щодо незаконної реєстрації права власності на квартиру за іншими особами, саме така бездіяльність призвела до порушення прав добросовісного набувача - ОСОБА_1 . При цьому, позивачем не було в свою чергу подано заяву про поновлення строку позовної давності, не зазначено про поважність причин пропуску строку ані у позові, ані у будь-якому іншому процесуальному документі або усних поясненнях позивача, поданому до суду першої інстанції. Також вказувала, що не було досліджено судом Договору позики, який було укладено ОСОБА_1 з ОСОБА_6 19.03.2019 р., предметом якого є грошові кошти в сумі 250 000,00 грн з терміном повернення займу до 19.03.2024 р. і договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 . З вказаного вбачається, що ОСОБА_6 мав бути залучений до участі у даній справі. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Представник Шевченківської окружної прокуратури міста Києва О. Вігірінська звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказувала, що ОСОБА_1 проігноровано той факт, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 22.03.2018  р. на підставі нікчемного правочину датованого 23.12.2003 р., тобто більше ніж майже через 15 років з моменту його нібито укладення, а у спірній квартирі був зареєстрований ОСОБА_7 . Наведена інформація мала б спонукати відповідача до виваженого рішення щодо придбання квартири та проявити розумну обачність. Крім того, з точки зору розумного спостерігача, у ОСОБА_1 повинен був виникнути сумнів щодо законності набуття права власності на спірну квартиру попереднім власником, оскільки, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, був відкритий розділ та містився запис про арешт цього ж майна, накладений у рамках кримінального провадження на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 27.12.2018 р., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно за наявності обтяження зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тобто достовірно знаючи, що право на таке майно не є вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Вказане у сукупності свідчить про недобросовісність останнього набувача - ОСОБА_1 оскільки не може вважатися добросовісною особа, якщо вона знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону. Вказувала, що через витребування у ОСОБА_1 спірної квартири, остання не нестиме «індивідуальний надмірний тягар», спричинений відсутністю житла, адже вказана квартира не є її єдиним житлом. Зазначала також про те, що іпотека була припинена 03.04.2019 р., про що внесено державним реєстратором відповідний запис до Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Будь-яких вимог до ОСОБА_6 у даній справі не заявлено. ОСОБА_1 була повідомлена належним чином 16 листопада 2021 року, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення судової кореспонденції /а.с. 133/. Вказувала, що право власності територіальної громади на спірне майно порушено 22.03.2018 р. (первинна реєстрація права власності за ОСОБА_3 ), карантин введено в дію з 12.03.2020 р., а позов подано 06.12.2021 р., тобто з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у межах строків позовної давності. Також просила поновити строк на подання відзиву.
Апелянт в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, про що містяться відомості у матеріалах справи - доставка судової повістки на електронну адресу, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що Шевченківською окружною прокуратурою міста Києва в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №12018100100009027 від 22 серпня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, встановлено факт незаконного відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва.
Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» та розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» до комунальної власності територіальної громади міста Києва та сфери управління райдержадміністрації передано житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 5339,72 кв.м.
Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 30.01.2015 № 33 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» вказаний житловий будинок передано в господарське відання комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва».
Згідно інформації Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, викладеної в листі №101-3311/02 від 12.05.2021 р., приватизація квартири АДРЕСА_1 , не здійснювалася та відповідно свідоцтво про право власності на житло не видавалось.
Також встановлено, що відповідно до відомостей, які містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади міста Києва», станом на 12.05.2021 р., за вказаною адресою зареєстрована одна особа - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис про смерть №14414 від 15.09.2017 року, що підтверджується листом Київського міського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції №1123/21.2-09 від 05.05.2021 р.
Первинна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно була проведена 22.03.2018 р. за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 3777/2003-12, укладеним 23.12.2003 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , та зареєстрованим на товарній біржі «Київська універсальна біржа».
В пункті 3 вказаного договору зазначено, що відчужувана квартира належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 20.12.1999 р. №413. Право власності зареєстроване Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації 28.01.2000 року, записано в реєстрову книгу за №1241-д.
Проте, відповідно до інформації Київського міського БТІ, викладеній в листі №062/14-5809 (И-2021) від 13.05.2021 р., право власності на квартиру АДРЕСА_1 не реєструвалося, а в бюро реєстрова книга №1241-д не заводилась. У реєстровій книзі №д.1241 відсутній запис від 28.01.2000 р.
Крім того, за інформацією Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації №101-3311/02 від 12.05.2021 р., органом приватизації Дарницького (Харківського) району м. Києва приватизація квартири АДРЕСА_1 не здійснювалась.
Товарна біржа «Київська універсальна біржа» листом від 11.05.2021 р. № 5/2 повідомила, що на ТБ «Київська універсальна біржа» не укладався договір купівлі-продажу від 23.12.2003 р. (без номеру) між ОСОБА_9 , який діяв від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_10 , який діяв від імені ОСОБА_3 , біржою не посвідчувався, аукціон з продажу квартири АДРЕСА_1 , оформлений протоколом №120 від 17.02.2003 р. та ТБ «Київська універсальна біржа» не проводився.
ТБ «Київська універсальна біржа» зазначено, що книги реєстрації угод купівлі-продажу нерухомості, що здійснювались через вказану товарну біржу, закінчуються груднем 2000 року. Після зазначеного періоду угоди купівлі-продажу не укладались та не посвідчувались.
Також встановлено, що ОСОБА_3 з 28.01.2018 р. по 21.05.2018 р. перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання», а тому не міг подати у березні 2018 року заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за результатами розгляду якої здійснено реєстрацію прав власності на спірне нерухоме майно, що підтверджується листом комунального закладу від 19.11.2018 р. №819.
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 15 Житлового кодексу УРСР про те, що на виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад покладено здійснення управління житловим фондом місцевих рад, прийняття рішень про надання жилих приміщень, будинках житлового фонду місцевої Ради, видача ордерів на жиле приміщення.
Відчуження квартир (будинків) державного житлового фонду на користь громадян України здійснюється шляхом проведення приватизації у порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до ст. 8 цього ж Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Таким чином, оскільки рішення уповноваженим органом щодо приватизації указаного майна не приймалось, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває право власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом.
Підставами виникнення цивільних прав обов`язків зокрема, угоди, передбачені законом, адміністративні акти (ст. 4 ЦК УPCP).
Оскільки свідоцтво про право власності на житло та розпорядження про видачу такого свідоцтва №413 від 20.12.1999 р. уповноваженим органом не видавались, подальші угоди щодо спірної квартири не породжують правових наслідків та є нікчемними за своєю правовою природою, тому не потребують додаткового визнання їх недійсними за рішенням суду.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 р. y справі №755/9182/17.
Крім того, відсутність спрямованого на відчуження майна рішення органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження майна (приватизацію) не виявляв, а отже спірне майно Київською міською радою не відчужувалося, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося, а ОСОБА_7 не набував права власності на майно та не був його власником.
Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 р. у справі № 755/174/18.
Таким чином, угода від 23.12.2003 р. на підставі якої здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , фактично не укладалась, як юридичний факт не відбулась та не могла породити будь-яких законних правових наслідків, оскільки свідоцтво про право власності на житло та розпорядження, про видачу такого свідоцтва № 413 від 20.12.1999 р., уповноваженим органом не видавались, право власності на майно КП «КМБТІ» не реєструвалось, угода на Товарній біржі не укладалась, не реєструвалась та не посвідчувалась, а отже не є правовою підставою для набуття ним права власності на спірне майно.
Договір купівлі-продажу від 23.12.2003 р., начебто укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , фактично не укладався та не відбувся як юридичний факт.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень слід розуміти офіційне визнання підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державна реєстрація прав с обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до державного реєстру прав.
Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Разом цим, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.
За ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.
Відповідно до ст. 18 даного Закону за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником.
За ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству 1 поданим/отриманим документам.
Згідно з ч. 1 ст. 22 цього Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За пунктом 1 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману за для реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно.
Отже, сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. 
Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 р. у справі №910/15993/16.
Разом з цим, саме наявність незаконної реєстрації порушує право дійсного власника, який має право заявити негаторну вимогу про усунення перешкод в користуванні своєю власністю.
Крім того, відповідно до ст. 20 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником y паперовій або електронній формі випадках, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.
Враховуючи те, шо первинну незаконну державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно проведено за особою, яка не набула у встановленому законом порядку права власності на нього, подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам закону, оскільки договір купівлі продажу від 23.12.2003 р. не укладався, заява на проведення реєстраційних дій не могла бути подана ОСОБА_3 . зв`язку з його перебуванням на стаціонарному лікуванні, указане рішення є незаконним та підлягає скасуванню.
Водночас, згідно з ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.
Разом з тим, Київським бюро технічної інвентаризації право власності на спірне майно за ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , іншими особами не реєструвалось, державна реєстрація права власності на майно, яке начебто виникло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного понад 18 років тому, проведена за відсутності реєстрації такого права відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.
Зазначена незаконна реєстрація права власності на нерухоме майно, яке в дійсності є комунальним, порушує право власності територіальної громади та фактично надає можливість третім особам використовувати його на власний розсуд та розпоряджатися ним, а тому для його поновлення є потреба у її скасуванні.
Верховний Суд при розгляді справ про скасування державної реєстрації прийшов до висновку, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.
Зокрема, вказана правова позиція Верховного Суду зазначена у постановах від 26.02.2020 р. y справі №635/2208/16-ц; від 05.02.2020 р. y справі №759/20387/18; від 19.02.2020 р. у справі №758/2524/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 р. y справі №802/1340/18-а.
Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено правильні висновки, що скасуванню підлягає державна реєстрація права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1513652280000) за ОСОБА_3 оформлена записом, вчиненим державним реєстратором КП «Бюро державної реєстрації» Пекарем А.Л. за №25381236.
Встановлено, що нa даний час право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу №2187 від 19.03.2019 р., посвідченого приватним Київського нотаріусом нотаріального міського округу Василенко О.А.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Виходячи з вагомості права власності поряд з іншими цивільними правами, законом встановлена його непорушність (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до цієї ж норми закону, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена прана власності або обмежена у його здійсненні лише y випадках i порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).
За ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не мiг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не їхньої волі іншим шляхом.
Оскільки право власності на спірну квартиру було набуте ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у спосіб, не передбачений діючим законодавством, без волі дійсного власника майна, а тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вони та наступний набувач ОСОБА_1 не були власниками квартири не мають законних прав розпоряджатися нею.
Таким чином, y відповідності до вимог ст. ст. 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було передане поза межами волі власника не набувається у тому числі, добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Також, метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила, особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях.
Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.
Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.
При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
У практиці Європейського суду з прав людини (серед інших, зокрема, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року та інші) напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з ним, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у прав власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.
Правова позиція щодо необхідності визначення справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13.
Витребування спірного майна на користь позивача відповідає критерію законності: витребування із її власності спірного майна здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним.
Враховуючи те, що спірна квартира незаконно вибула з володіння територіальної громади міста Києва, за відсутності волевиявлення, а тому право власності територіальної громади міста Києва на квартиру не припинялось.
У свою чергу, звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яка незаконно вибула з власності територіальної громади.
Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майно.
Крім того, одним із елементів дотримання принципу «справедливого балансу» між «суспільними» і «приватними» інтересами при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації.
Встановленим є те, що ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно згідно з договором купівлі-продажу№2187 від 19 березня 2019 року, укладеним між нею та ОСОБА_3 .
Отже, ОСОБА_1 не позбавлена можливості відновити своє право на підставі ст. 661 ЦК України, відповідно до якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва.
Доводи апеляційної скарги, про те, що судом першої інстанції не досліджувалось питання добросовісності набуття ОСОБА_1 та те, що особа має право покладатись на відомості з державних реєстрів, апеляційним судом відхиляються як такі, що не відповідають матеріалам справи.
Оспорюючи рішення суду першої інстанції, скаржник зазначає, що задоволення позовних вимог про витребування спірного майна у ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на останнього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Однак такі доводи апелянта є безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи, виходячи з наступного.
Встановлений ст. 388 Цивільного кодексу України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини, оскільки випадки та умови такого витребування обмежені національним законодавством.
Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством, з метою його подальшого розподілу між особами, які потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням визначеної житловим законодавством черговості.
Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття комунального майна з володіння територіальної громади.
У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.
Крім того, прокурор звернувся до суду з даним позовом для захисту інтересів не конкретної особи, а мешканців територіальної громади, що свідчить про наявність суспільного інтересу, який превалює над інтересом індивідуальним, і потребує захисту шляхом витребування спірної квартири на користь територіальної громади від ОСОБА_1 
Витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 661 Цивільного кодексу України покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.
Аналогічні правові позиції викладено у Постановах Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 753/11965/19, від 09.02.2022 у справі №640/23065/14.
Таким чином, всі три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном, із гарантіями, передбаченими ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримано, що спростовує доводи апелянта про порушення в разі задоволення позову прокурора ст. 1 Першого протоколу у цій частині.
Крім того, у даному випадку відчуження спірної квартири відбулось не внаслідок незаконних дій або рішень державних органів чи органів місцевого самоврядування, а внаслідок незаконних дій фізичних осіб - з використанням підроблених документів, а держава в особі компетентних органів вчиняла послідовні дії з метою ліквідації наслідків шахрайських дій.
Також, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Можливість витребування майна власником, який не виявляв волі на вибуття цього майна з його володіння, передбачена законом як у випадку, коли кінцевий набувач є недобросовісним, так і у випадку, коли такий набувач є добросовісним.
Питання щодо добросовісності набувача вирішується у кожній справі окремо. Указану позицію викладено у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 р. у справі № 754/9233/17.
Зокрема, уданій справі встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 19.03.2019 р. з ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А. При цьому, ОСОБА_1 придбала спірне майно за 250 000 грн (явно занижена вартість майна).
За ОСОБА_3 право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2003 р., нібито укладеного з ОСОБА_7 на ТБ «Київська універсальна біржа».
Відповідно до п. З вказаного договору відчужувана квартира належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 20.12.1999 р. №413. Право власності зареєстровано КП Київське міське бюро технічної інвентаризації від 28.01.2000 р., записаного в реєстрову книгу за №1241-д.
Однак, відповідно до інформації Київського міського БТІ, викладеній в листі №062/14-5809 (И-2021) від 13.05.2021 р., право власності на квартиру АДРЕСА_1 не реєструвалося. В Бюро реєстрова книга №1241-д не заводилась. У реєстровій книзі №д.1241 відсутній запис від 28.01.2000 р.
Крім того, за інформацією Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації №101-3311/02 від 12.05.2021 р., органом приватизації Дарницького (Харківського) району м.Києва приватизація квартири АДРЕСА_1 не здійснювалась.
Договір купівлі продажу спірного майна (на підставі якого відбулась первинна реєстрація прав власності) між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ніби-то укладено 23.12.2003 на товарній біржі «Київська універсальна біржа».
Проте, Товарна біржа «Київська універсальна біржа» листом від 11.05.2021 р. № 5/2 повідомила, що на ТБ «Київська універсальна біржа» не укладався договір купівлі-продажу від 23.12.2003 р. (без номеру) між ОСОБА_9 , який діяв від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_10 , який діяв від імені ОСОБА_3 , біржею не посвідчувався, аукціон з продажу квартири АДРЕСА_1 , оформлений протоколом №120 від 17.02.2003 р. та ТБ «Київська універсальна біржа» не проводився.
ТБ «Київська універсальна біржа» зазначено, що книги реєстрації угод купівлі-продажу нерухомості, що здійснювались через вказану товарну біржу, закінчуються груднем 2000 року. Після зазначеного періоду угоди купівлі- продажу не укладались та не посвідчувались.
Ураховуючи те, що у ОСОБА_7 не виникло права власності на спірну квартиру, він не мав законних підстав відчужувати цю квартиру ОСОБА_3 , а останній ОСОБА_1 . Відтак, позовна вимога щодо витребування цього майна з володіння кінцевого набувача на користь територіальної громади міста Києва є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Таке задоволення є пропорційним меті захисту прав власників, враховуючи, зокрема, те, що вимоги закону до відчуження нерухомого майна були або мали бути відомими ОСОБА_1 . Ці вимоги є чіткими та доступними, а їхня дія - передбачуваною.
У пункті 9.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) зроблено висновок, що перед придбанням квартири кінцевий набувач міг ознайомитися з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щоби встановити історію вибуття квартири з володіння її власників. Отже, проявивши обачність, він мав можливість самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права дізнатися про те, що продавець не міг набути право власності на квартиру, а тому і не мав права її відчужувати.
Відповідно до висновків, наведених у постанові Верховного Суду у справі № 761/17557/15-ц від 14.06.2023 р., кінцевий власник квартири є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, якщо до придбання спірної квартири він зробив всі можливі перевірки в державних реєстрах об`єкту нерухомості і мав «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії щодо придбання нерухомості відповідно до виданих державними органами витягів з державного реєстру прав на нерухоме майно і у нього не було жодної підстави вважати ці угоди ризикованими та сумнівними.
Проявивши розумну обачність, зважаючи на відкритий доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 не була позбавлений можливості перевірити, на підставі чого було зареєстроване право власності на квартиру за попередніми власниками та встановити, що спірна квартира незаконно вибула з власності територіальної громади.
Крім того, ОСОБА_1 проігноровано той факт, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 22.03.2018 р. на підставі нікчемного правочину датованого 23.12.2003 р., тобто більше ніж майже через 15 років з моменту його ніби -то укладення, а у спірній квартирі був зареєстрований ОСОБА_7 .
Наведена інформація мала б спонукати відповідача до виваженого рішення щодо придбання квартири та проявити розумну обачність.
Крім того, з точки зору розумного спостерігача, у ОСОБА_1 , повинен був виникнути сумнів щодо законності набуття права власності на спірну квартиру попереднім власником, оскільки, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, був відкритий розділ та містився запис про арешт цього ж майна, накладений у рамках кримінального провадження на підставі ухвали Шевченківського районного суду м, Києва від 27.12.2018, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка міститься у матеріалах справи.
Таким чином, ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно за наявності обтяження зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тобто достовірно знаючи, що право на таке майно не є вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.
Вказане у сукупності свідчить про недобросовісність останнього набувача - ОСОБА_1 оскільки не може вважатися добросовісною особа, якщо вона знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.
Окрім того, через витребування у ОСОБА_1 спірної квартири, остання не нестиме «індивідуальний надмірний тягар», спричинений відсутністю житла, адже вказана квартира не є її єдиним житлом відповідно до інформації Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Ураховуючи, вищевикладене, поведінку особи, у якої витребовується майно, а також наявність у відповідача іншого майна, та передбачена чинним законодавством можливість повернення сплачених коштів, не покладе на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання або втратою грошових коштів.
Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майно.
Також відхиляються і доводи апеляційної скарги про те, що укладення договорів позики та іпотеки на спірну квартиру між ОСОБА_1 з ОСОБА_6 , є підставою для залучення до участі у справі як відповідача ОСОБА_6 , оскільки ухвалене рішення безпосередньо вплине на його обсяг прав.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача.
Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція ВП ВС у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона в процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.
Разом з тим, предметом позову у даній справі є скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_3 (особою, за якою проведена первинна реєстрація права власності на спірне майно) та витребування цього майна від ОСОБА_12 (останній фактичний володілець) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.
Крім того, прокурором не заявлялась вимогу про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 19.03.2019 р. між ОСОБА_6 (іпотекодержателем) та ОСОБА_1 (іпотекодавцем), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., оскільки іпотека була припинена 03.04.2019 р., про що внесено державним реєстратором відповідний запис до Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Будь-яких вимог до ОСОБА_6 у даній справі не заявлено, що виключає його залучення до справи як іншого відповідача, а також вказує на відсутність порушення, невизнання чи оспорення його прав на спірне майно.
Таким чином, визначений прокурором у позові склад сторін у даній справі відповідає реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав територіальної громади в особі Київської міської ради, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Вказані обставини перевірялись судом першої інстанції, та їм надавалась належна правова оцінка.
Відхиляються також і доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку звернення до суду та відсутності належного обґрунтуванням і клопотання зі сторони прокуратури, як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи.
Так, у позові міститься як обґрунтування так і клопотання про визнання причин поважності пропуску строку. 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України). Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).
Зі змісту ст. 261 Цивільного кодексу України вбачається, що закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи підписання договору, а з часом, коли особі, право якої порушено, або прокурору стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі № 469/1203/15-ц, від 06.06.2018 р. у справі № 372/1387/13-ц.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Відповідно до ст. 56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади (аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 17.02.2016 р. у справі №6-2407цс15, від 01.07.2015 р. у справі №6-178гс15, від 23.12.14 р. у справі № 3-194гс14, а також Верховний Суд в постанові від 15.05.2018 р. у справі № 922/2058/17, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.05.2018 р. у справі №359/2012/15-ц (провадження №14-101цс18)). Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
У даній справі прокурор в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся з позовом про витребування майна до ОСОБА_1 - особи, за якою зареєстровано право власності на спірне майно - квартира АДРЕСА_1 загальною площею 21 кв.м.
Крім того, прокурор просить скасувати первинну реєстрацію права власності на спірне майно, проведену 22.03.2018 за ОСОБА_3 .
Таким чином порушення права власності територіальної громади на спірне майно відбулось 22.03.2018 р. - дата первинної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_3 .
Визначаючи момент в часі, коли відбулось порушення інтересів територіальної громади щодо нерухомого майна, слід враховувати, що договір купівлі продажу спірного майна (на підставі якого відбулась первинна реєстрація прав власності) між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не укладався, в БТІ не реєструвався, що підтверджується листом ТБ «Київська універсальна біржа» від 11.05.2021 р. № 5/2 та листом КП «БТІ» №062/14-5809 (И-2021)від 13.05.2021 р.
Про порушення своїх прав Київська міська рада довідалась у ході опрацювання листа Шевченківської окружної прокуратури міста Києва у травні 2021 року, яким Київрада повідомлялась про незаконність відчуження спірного майна на користь фізичних осіб.
Київська міська рада не була стороною договорів купівлі-продажу, на підставі яких відбулось незаконне вибуття з комунальної власності спірного об`єкту нерухомого майна.
Крім того, Київська міська рада не є й зацікавленою особою (заявником), за заявою якої державним реєстратором - КП «Бюро державної реєстрації» проведено державну реєстрацію прав власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 , оформлену записом про право власності №25381236, а тому з урахуванням положень ст.21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» територіальна громада в особі Київської міської ради не мала не те, що змоги, а й навіть права знайомитись з указаним рішенням державного реєстратора.
Водночас, слід вказати, що наявність у комунальній власності територіальної громади міста Києва, від імені якої правомочності власника реалізує Київська міська рада, великої кількості нерухомого майна, позабавляє останню можливості практичного моніторингу Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та його вивчення з метою своєчасного виявлення обставин можливого незаконного відчуження нерухомого майна, в тому числі майна, яке є предметом даного спору.
При цьому вжиті набувачами заходи щодо приховування порушення прав територіальної громади, які виразились у наданні для реєстрації прав власності неіснуючих правовстановлюючих документів утруднювали можливість виявити порушення права власності на майно Київською міською радою.
Наведене створило об`єктивні складнощі для власника довідатися про порушення його прав.
Будь-які докази обізнаності Київської міської ради раніше травня 2021 року відсутні.
Крім того, прокурору про порушення права власності територіальної громади на спірне нерухоме майно стало відомо у травні 2021 року (позов подано 06.12.2021) під час здійснення нагляду за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 12018100100009027.
Так, 22.08.2018 р. за заявою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості №12018100100009027 щодо незаконного заволодіння невстановленими особами нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_3 .
У подальшому, у ході досудового розслідування у даному кримінальному провадженні було встановлено факт незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 .
Після чого, на підставі ухвал слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2018 р. проведено тимчасовий доступ до речей та документів щодо спірного об`єкту нерухомого майна, в ході якого отримано копії документів з реєстраційної справи, на підставі яких державними реєстраторами проведено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 . 11.01.2019 р. накладено арешт на спірне майно на підставі ухвали суду від 27.12.2018 р.
11.05.2021 р. отримано інформацію, викладену в листі ТБ «Київська Універсальна Біржа» про те, що договір купівлі-продажу спірного майна від 17.12.2003 р. на ТБ не посвідчувався. 26.05.2021 р. отримано інформацію з Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з якої вбачається, що вказана квартира належить до комунальної власності, відноситься до житлового фонду, та є неприватизованою.
Таким чином, прокурору достеменно стало відомо про порушення інтересів держави, які виразились у незаконному відчуженні нерухомого майна з комунальної власності лише у травні 2021 року, після отримання та опрацювання матеріалів реєстраційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна (у тому числі й копій правоустановлюючих документів), отримання інформації з ТБ Київська універсальна біржа про не укладення на біржі договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, а також інформації з Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, викладеної в листі № 101-3311 від 12.05.2021 р. (з якої вбачається, що вказана квартира належить до комунальної власності, відноситься до житлового фонду, та є неприватизованою).
Крім того, із 12.03.2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами).
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року).
Автоматичне продовження цих строків пов`язане саме із встановленням карантину на всій території України без будь-яких додаткових вимог та умов в аспекті їх продовження в силу закону.
Як вказувалось раніше право власності територіальної громади на спірне майно порушено 22.03.2018 р. (первинна реєстрація права власності за ОСОБА_3 ), карантин введено в дію з 12.03.2020 р., а позов подано 06.12.2021 р., тобто з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у межах строків позовної давності).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВП ВС від 06.09.2023 р. у справі № 910/18489/20.
Указане спростовує доводи апелянта про пропуск прокурором строку позовної давності, та підтверджує доводи прокурора про дотримання ним такого строку при зверненні до суду з позовом.
Крім того, відповідачами не було подано заяву про застосування строків позовної давності, що виключає застосування судом положень ч. 4 ст. 267 ЦК України.
Отже, доводи апелянта ґрунтуються на припущеннях, будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції та відповідно спростування доводів прокурора в апеляційній скарзі не надано.
Таким чином,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року - залишити без задоволення.   
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року  - залишити без змін.  
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: