ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«28» травня 2024 року 
м. Харків
справа № 638/3305/21
провадження № 22ц/818/1831/24
 
провадження № 22ц/818/2213/24
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Мальованого Ю.М., Яцини В. Б.,
за участю секретаря – Волобуєва О.О. 
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , представниця позивачки – ОСОБА_2 ,
відповідач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», представник відповідача – Захаров М. І.
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року в складі судді Щепіхіної В.В. та  ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року в складі судді Щепіхіної В.В.
в с т а н о в и в:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору припиненим.

Позовна заява мотивована тим, що вона шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» отримала кредитну картку (Золота картка «Універсальна» з номером 5168745321489046) зі встановленим кредитним лімітом в розмірі 25 000,00 грн.

Вказала, що 03 квітня 2020 року на виконання вимог щодо погашення кредиту вона внесла на свій картковий рахунок суму в розмірі 25 000,00 грн.

Проте, того ж дня, 03 квітня 2020 року, невідома особа шахрайськими діями заволоділа грошовими коштами у розмірі 25 000,00 грнз її банківського рахунку.
Зазначила, що вона одразу після цього звернулась до правоохоронних органів, у зв?язку з чим відкрито кримінальне провадження №12020220480001563 за фактом шахрайства. Окрім цього, відкрито кримінальне провадження №12020220460001329 від 19 червня 2020 року за фактом крадіжки 10 березня 2020 року її фінансового телефону.

Вказала, що 03 квітня 2020 року одразу після списання шахраями грошових коштів з її рахунку вона терміново звернулась до банку із відповідним повідомленням про крадіжку телефону та несанкціоноване списання коштів.

На її вимогу повернути безпідставно списані кошти 12 травня 2020 року банк відмовив, посилаючись на те, що переказ грошей був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів «INTERNETBANKING«Приват24», вхід до якого здійснений під її авторизацією. Однак, банк не навів обставин, які безспірно доводять, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначила, що банк 17 липня 2020 року направив на її адресу лист-вимогу щодо сплати заборгованості за договором кредиту в розмірі 27 490,85 грн, та 20 серпня 2020 року вона отримала повістку про виклик аналогічного змісту.

Вказала, що вона виконала свої зобов`язання щодо погашення кредиту шляхом внесення на картковий рахунок грошових коштів в розмірі 25 000,00 грн, тому у неї відсутні будь-які зобов`язання перед банком. Її вини у списанні коштів шахраями немає. Вона не передавала свій платіжний засіб (фінансовий телефон) та його реквізити третім особам, не давала розпорядження щодо списання коштів, не отримувала СМС-повідомлення з кодом та не вводила його, не передавала SIM-картку іншим особам. Натомість банк не виконав свого обов`язку з повернення коштів на її рахунок.

Просила визнати кредитний договір, укладений між нею та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», припиненим.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 – задоволено, визнано припиненим зобов`язання за кредитним договором, укладеним 29 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір на користь держави у розмірі 908,00 грн.

25 березня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через представника подала заяву про ухвалення додаткового рішення.

Заява мотивована тим, що позовну заяву подано разом з попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат. За додатковою угодою № 1 від 04 серпня 2020 року до договору № 44 від 04 серпня 2020 року про надання правничої допомоги, укладеного між нею та Адвокатським об`єднанням «ЯСТРЕБОВА І ПАРТНЕРИ», гонорар за збирання доказів у цій цивільній справі складає 8000,00 грн. Додатковою угодою № 2 від 19 лютого 2021 року до договору № 44 від 04 серпня 2020 року про надання правничої допомоги передбачено, що гонорар за складання позову, клопотань та надання правничої допомоги при розгляді справи про визнання кредитного договору припиненим складає 1000,00 грн щомісячно до ухвалення рішення апеляційною інстанцією. Таким чином, нею вже понесено судові витрати в розмірі 8 000,00 грн станом на момент початку розгляду справи, та з моменту розгляду справи до ухвалення рішення судом першої інстанції сплачено за професійну правничу допомогу 25 000,00 грн. Така сума судових витрат, заявлена на початку судового розгляду, не змінювалась, співмірна з часом, витраченим адвокатом, відповідає критеріям розумності. Оскільки судове рішення від 14 лютого 2024 року направлено до електронного кабінету 05 березня 2024 року о 23:21, строк подання заяви про ухвалення додаткового рішення не пропущений.

Просила ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на її користь судові витрати на надання професійної правничої допомоги у розмірі 33 000,00 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 , вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, вказав, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту шляхом подання позову про визнання припиненим кредитного договору, оскільки це питання мало входити до предмету доказування у справі № 641/62/21 за позовом банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивачкою втрачено мобільний пристрій з фінансовим номером телефону, однак вона не повідомляла банк про це. Власна недбалість та бездіяльність позивачки щодо захисту свого мобільного фінансового номеру та SIM-картки, яка знаходилась в мобільному телефоні, могла сприяти третім особам в доступі до фінансового номеру телефону, персональних даних в системі «Приват24», банківських ідентифікаційних даних. Банком встановлено контакт з отримувачем коштів ОСОБА_4 , який повідомив, що він переказав криптовалюту за кошти, отримані 03 квітня 2020 року, та надав квитанції з криптобіржі. Вхід до «Приват24» виконаний з коректним введенням даних клієнта тільки з її пристроїв «iphone 10». Будь-які докази використання цих даних іншими особами відсутні. В межах кримінального провадження за заявою позивачки остаточне судове рішення відсутнє. Банком доведено, що перекази коштів 03 квітня 2020 року не можуть вважатись неналежними, та він не має нести відповідальність за їх виконання.

Не погоджуючись з ухвалою суду про відмову в ухваленні додаткового рішення ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду – скасувати та ухвалити додаткове рішення, яким задовольнити її вимоги про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судових витрат на надання професійної правничої допомоги у розмірі 33 000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Вказала, що нею разом із позовною заявою подано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які понесла позивачка, та які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, та було вказано, що, виходячи з умов додаткової угоди № 1 Договору № 44 від 04 серпня 2020 року, за послуги, визначені у цьому Договорі, Клієнт сплачує Об`єднанню 1000,00 грн щомісячно. Крім того, у зв`язку з розглядом вказаної справи позивач очікує понести додаткові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн. Оскільки ці суми є орієнтовними, і можна було тільки припустити, скільки триватиме судовий процес, сторони затвердили попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а вже 19 лютого 2021 року підписали додаткову угоду № 2. Докази понесених судових витрат в розмірі 8 000,00 грн за збирання доказів та оплати правничої допомоги в розмірі 1 000,00 грн щомісячно до ухвалення рішення апеляційною інстанцією були подані позивачем 03 березня 2021 року, тобто, до закінчення судових дебатів. Сама додаткова угода № 1 від 04 серпня 2020 року, додаткова угода №2 від 19 лютого2021 року до договору № 44 від 04 серпня 2020 року про надання правничої допомоги та акт № 107 від 19 лютого 2021 року і акт № 116 від 21 березня 2024 року приймання-передавання правничої допомоги, що були подані разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, слугують додатковими доказами цієї підстави, оскільки докази понесення витрат на правничу допомогу є складовими заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, а не подані окремо на підтвердження понесення таких витрат. Первісний доказ – це попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат від 03 березня 2021 року. У судовому засіданні під час судових дебатів представник позивача в усній формі зробила заяву щодо наміру звернутися до суду з заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Тож, суд знав як про докази, що були зроблені до закінченні судових дебатів, так іпро намір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що виражений в усній та письмовій формі. Позивачка скористалась своїм правом на звернення до суду не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог для вирішення питання про судові витрати.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило. 

В суді апеляційної інстанції представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Акцентував увагу суду на тому, що ОСОБА_1 ще в березні 2020 року загубила телефон з фінансовим номером. Однак, про цю подію вона банку не повідомила. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував. Вважав, що сума витрат на правничу допомогу завищена.

В свою чергу представниця ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та підтримала доводи своєї апеляційної скарги. При цьому підкреслила, що всі необхідні дії зі свого боку ОСОБА_1 виконала. Вважала, що саме з вини Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з рахунку ОСОБА_1 списано грошові кошти шахраями, які вона сплатила Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» на погашення кредиту. Разом з тим не заперечувала проти того, що ОСОБА_1 в березні 2020 року загубила телефон з фінансовим номером. Вважала, що спосіб, обраний ОСОБА_1 є ефективним та таким, що спрямований на захист порушених прав ОСОБА_1 . Зазначила, що сума витрат на правничу допомогу співмірна обсягу послуг, які вона надавала в суді першої інстанції ОСОБА_1 .

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково, ухвалу суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою доведено погашення кредиту 03 квітня 2020 року в повному обсязі, а подальші операції щодо списання грошових коштів здійснювалися банком в автоматичному порядку з підстав облікування заборгованості, яка виникла після подальших платіжних переказів 03 квітня 2020 року на загальну суму 24900,06 грн, згоди на проведення яких позивачка не надавала.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що  в порушення вимог частини 8 статті 141 ЦПК України протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі відповідних доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу до суду надано не було, адже рішення ухвалено 14 лютого 2024 року, а докази представником позивачки надано лише 25 березня 2024 року.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 вересня 2015 року ОСОБА_5 звернулась до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та підписала анкету - заяву №б/н, за умовами якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 65 том 1).

На підставі кредитного договору ОСОБА_1 30 липня 2015 року видано картку з номером НОМЕР_1 з терміном дії до липня 2019 року; 05 липня 2019 року – картку з номером НОМЕР_2 з терміном дії до лютого 2023 року. 09 квітня 2016 року встановлено кредитний ліміт 2000,00 грн, який 05 липня 2017 року збільшено до 25 000,00 грн, що підтверджується довідками банку (а.с. 66-67 том 1).

У березні 2020 року ОСОБА_1 втрачено мобільний телефон. Вона звернулась до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» за заміною сім-картки з абонентським номером НОМЕР_3 , яка була здійснена 12 березня 2020 року в магазині за адресою: АДРЕСА_1 , як вбачається з відповіді провідного фахівця з організації майнової та особистої безпеки Департаменту безпеки Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» від 12 березня 2021 року GD-21-03300, наданої на запит адвоката Ястребової Є.Б. (а. с. 86 том 1).

Із виписки з банківського рахунку вбачається, що за період з 01 березня 2020 року по 01 лютого 2021 року ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами (картка № НОМЕР_2 ). 03 квітня 2020 року здійснені наступні банківські операції:
переказ з картки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» через додаток «Приват24», відправник: ОСОБА_6 , на суму 25 000,00 грн, залишок після операції 8,91 грн;
переказ на картку Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк`через додаток «Приват24», одержувач: ОСОБА_4 . Коментар до платежу: Номер транзакції / повідомлення: L58586869BYVPX1; на суму 11 959,64 грн (комісія 459,64 грн), залишок після операції -11950,73грн;
переказ на картку Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» через додаток «Приват24», на суму 1,04 грн (комісія 0,04 грн), залишок після операції – 1 1591,77 грн;
переказ зі своєї картки на суму 12 939,38 грн (комісія 439,38 грн), залишок після операції -24 891,15 грн (а. с. 69 том 1).

З виписки з банківського рахункуна ім`я чоловіка позивачки ОСОБА_6 вбачається, що ним 12 березня 2020 року здійснений перший платіж у розмірі 3749,75 грн за покупку на суму 14 999,00 грн в торгівельній мережі «Фокстрот» м. Харків. Також, 03 квітня 2020 року з картки ОСОБА_6 ( НОМЕР_4 )здійснений переказ на картку Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк`через додаток «Приват24», одержувач: ОСОБА_7 , на суму 25 000,00 грн (а.с. 136, 138 том 1).

Таким чином, 03 квітня 2020 року рахунок позивачкиспочатку був поповнений шляхом зарахування на картковий рахунок суми 25 000,00 грн від її чоловіка ОСОБА_6 , а в подальшому відбулось три платіжних перекази, два з яких - на користь ОСОБА_4 , що підтверджується копіями наданих ним квитанцій (а.с. 25-27 том 2).

В матеріалах справи міститься роздруківка телефонної розмови: «Інформація щодо звернення клієнта до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на безкоштовну гарячу лінію банку 3700 03 квітня 2020 року», надана банком, відповідно до якої розмова ОСОБА_1 з співробітником банку розпочалась 03 квітня 2020 року о 23:06 з повідомлення позивачки, що в неї тільки що вкрали кошти на суму 25 000,00 грн з її карткового рахунку після поповнення рахунку її чоловіком. Співробітник банку 03 квітня 2020 року запропонував подати заявку на шахрайство та попередив, що картка буде заблокована, на що ОСОБА_1 погодилась. О 23:09 співробітник повідомив, що картка заблокована, ініційована перевірка та рекомендував звернутися до поліції (а.с. 68 том 1).

Картку ОСОБА_1 03 квітня 2020 року заблоковано банком (а. с. 42 том 2).
З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 12020220480001563 від 22 квітня 2020 року вбачається, що за заявою ОСОБА_1 21 квітня 2020 року до реєстру внесені відомості про те, що невстановлена особа 03 квітня 2020 року шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами у розмірі 25 000,00 грн з банківського рахунку Акціонерного товариства Комерційний банк«ПриватБанк» (а.с. 28 том 1).

ОСОБА_1 звернулась до відділення банку з заявою від 24 квітня 2020 року щодо повернення їй безпідставно списаних коштів у розмірі 25 001,00 грн, на яку банк надав відповідь від12 травня 2020 року №20.1.0.0.0/7-200506/7608 про відмову у поверненні грошових коштів, зазначаючи, що переказ грошей був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів «INTERNETBANKING«Приват24», вхід до якого був здійснений під авторизацією ОСОБА_1 (а. с. 17 том 1, а.с. 63-65 том 2).

З наданого банком висновку за результатами службової перевірки за фактом здійснення переказу грошових коштів з картки № НОМЕР_2 клієнта ОСОБА_3 , складеного головним спеціалістом з захисту електронних платежів та послуг ОСОБА_8 вбачається, що за результатами перевірки встановлено: 03 квітня 2020 рокубуло здійснено множинні входи з використанням «imei: 3c7fb5970656898686b4ba6a4f256b1be5ebf8e». При цьому, згідно геопозиції входи здійснені з міста Дніпро, та було здійснено два входи з використанням «imei: f65abc2977d2e5a9b8dfaf2b00f2c91db139dfdc». При цьому, згідно геопозиції входи здійснені з міста Харкова.

Спеціалістом банку встановлено, що 03 квітня 2020 року з картки № 5168745321489046 клієнта ОСОБА_3 переказано грошові кошти в сумі 24 899,02 грн (з них комісія банку899,02 грн). За даним фактом клієнт 03 квітня 2020 року звернулася до клієнтської підтримки через«чат – онлайн». За зверненням клієнта було зареєстровано заявку в канал БОК № 14895717, яка відпрацьовувалася напрямком NPS. Співробітники NPS зв`язалися з отримувачемгрошових коштів ОСОБА_4 , який повідомив, що проводив обмін криптовалюти, в підтвердження чого надав квитанцію з криптобіржі. Також встановлено, що переказ в сумі 12 562,50 грнз карти ОСОБА_3 було здійснено на картку банку «Монобанк» № НОМЕР_5 , яка належить тому самому отримувачу, і по ній також було проведено обмін криптовалюти. Також напрямком NFS, виходячи з логу входів клієнта в «Приват24» було зроблено висновок, що зміни паролю до акаунту «Приват24» не було.Службою безпеки було додатково встановлено контакт з отримувачем грошових коштів ОСОБА_4 , який повідомив, про дійсно в першій половині 2020 року займався купівлею – продажем крипто валюти. На даний час не пам`ятає всіх деталей, пов`язаних з обміном від 03 квітня 2020 року,але повідомив, що на запит банку в перших числах квітня надав квитанції з криптобіржі, та зазначив, що це є підтвердженням того, що він переказав криптовалюту за грошові кошти, отримані 03 квітня 2020 року. На вимогу служби безпеки ОСОБА_4 повторно надіслав вказані квитанції зобміну грошових коштів в сумі 11 500,00 грн та в сумі 12 500,00 грн. Встановлено, що в період часу з 02 березня 2020 року до 12 березня 2020 року (більш ранняінформація відсутня) в «Приват24» здійснюються входи з пристрою, зазначеного, як «iPhone 10,4», який має «imei: 3c7fb5970656898686b4ba6a4f256b1be5ebf8e». При цьому, згідно геопозиції, входи в «Приват24» через даний пристрій здійснювалися з міста Харкова (наприклад 02 березня 2020 року, 04 березня 2020 року)та міста Дніпро (12 березня 2020 року). 3 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 рокув«Приват24» клієнтаздійснювалися входи з пристроїв, які зазначені як «іPhone 10,4», та мають «imei: як 3c7fb5970656898686b4ba6a4f256b1be5ebf8e» (що використовувався раніше), так і інший «imei: f65abc2977d2e5a9b8dfaf2b00f2c91db139dfdc». При цьому, входи з другого «іmeі» здійснювалися в місті Харкові. Можна констатувати, що03 квітня 2020 року було здійснено входи в акаунт клієнта в «Приват24» НОМЕР_6 звикористанням пристроїв, один з яких знаходився в місті Дніпро, а інший - в місті Харкові.В ході ознайомлення з діалогами між клієнтом ОСОБА_9 та банком 04 квітня 2020 року та 06 квітня 2020 року встановлено, що клієнт повідомила, що в період до 20 березня 2020 року (точну дату клієнт не називала) вона користувалася смартфоном «iPhone 8», який загубила, априблизно 20 березня 2020 року придбала новий смартфон тієї ж самої моделі «iPhone 8», після чого здійснила перевипуск своєї SIM-карти НОМЕР_6  фінансового телефону, звернувшись до оператора мобільного зв`язку «Vodafone». При цьому з діалогів відомо про статичний парольвходу в «Приват24».Також ОСОБА_7 вказала, що пароль входу в «Приват24» або іншуконфіденційну інформацію третім особам не повідомляла (а.с. 29-30 том 2).

17 липня 2020 року банк направив на адресу ОСОБА_1 лист-вимогу щодо сплати заборгованості за договором кредиту в розмірі 27 490,85 грн та запропонував протягом 3 діб погасити прострочену заборгованість в повному обсязі. У серпні 2020 року банк направив ОСОБА_1 повістку про виклик, у якій вимагав зателефонувати кредитному інспектору та прибути до банку з приводу наявності заборгованості (а.с. 8, 19 том 1).

Крім того, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення суми заборгованості за кредитним договором у справі № 641/62/21. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2022 року скасовано заочне рішення суду від16 вересня 2021  року у вказаній справі і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Справу дотепер не розглянуто (а.с. 5-7 том 2).
Допитана судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що 03 квітня 2020 року її чоловік перевів їй на картку Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 25 000,00 грн для того, щоб вона мала змогу закрити заборгованість за кредитом. Однак потім в цей же день, приблизно через 15 хвилин, були ще 3 трансакціїчерез її банківський рахунок, на які вона згоди не давала ні банку, ні будь-яким іншим особам. Після надходження СМС-повідомлення у додаток «Приват24» про першу несанкціоновану трансакцію (приблизно о 23:00) вона одразу ж почала телефонувати у банк для повідомлення про незаконні операції. Під час дзвінка пройшло ще 2 трансакції, про які також надходили повідомлення у додаток «Приват24». Після розмови з оператором банку та листування в чаті картка була заблокована банком. В цей же день вона написала заяву про вчинення кримінального правопорушення. Проте, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені пізніше після розгляду її скарги. Також, свідок пояснила, що телефон, з якого були здійснені зазначені операції, було втрачено приблизно 12 березня 2020 року. У день крадіжки телефону вона звернулась до оператора мобільного зв`язку для заміни SIM-карти, і їй видали нову картку зі збереженням її фінансового номеру. Того ж дня її чоловік купив їй новий телефон, здійснивши перший платіж за покупку телефону тієї ж моделі. Також нею була подана заява до правоохоронних органів про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо крадіжки телефону. Повідомила, що ніколи не здійснювала операції з купівлі-продажу крипто валюти. ОСОБА_4 їй та її близьким знайомим або родичам не відома. Свої особисті дані та паролі, які могли б бути використані для входу в застосунок «Приват24», вона нікому не передавала, інші відомі їй особи з інших пристроїв авторизацію у «Приват24» за допомогою її акаунту не здійснювали. 

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно із статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Підстави припинення зобов`язання визначені Главою 50 ЦК України.

Так, статтею 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Пунктами 5-9 Розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705в редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.
Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН - коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. 
Такі висновки є усталеними у практиці Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 20 липня 2022 року у справі № 521/20764/20 (провадження № 61-4665св22), від 26 липня 2023 року у справі № 759/23568/20 (провадження № 61-2798св23), від 06 вересня 2023 року у справі № 686/30030/21 (провадження № 61-5111св23), від 24 січня 2024 року у справі № 758/14517/18 (провадження № 61-12347св23).

Встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначені того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Тягар доказування факту повідомлення банку про викрадення мобільного телефону та втрату фінансового номеру покладається на позивача, який стверджує про вчинення таких дій.

Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 686/17744/21 (провадження № 61-9278св22).

Як встановлено судом ОСОБА_1 вважала, що не має заборгованості за кредитним договором перед банком, оскільки 03 квітня 2020 року на її рахунок було перераховано 25 000,00 грн, після чого залишок складав 8,91 грн, тобто її зобов`язання припинилось у зв`язку з належним виконанням. Наступні трансакції того ж дня з переказу коштів у сумі 11 500,00 грн, 12 500,00 грн та 1,00 грн позивачка вважає неналежними, оскільки вона їх не ініціювала, про що невідкладно повідомила банк.

В свою чергу, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» не визнає припинення зобов`язання за кредитним договором шляхом належного його виконання та вважав, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором, за стягненням якої звернувся до суду у справі № 641/62/21, яка дотепер не розглянута.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 обрала спосіб захисту шляхом визнання кредитного договору між нею та банком припиненим.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (пункти 58, 59) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що приписами, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідносин, може відбуватися шляхом розірвання договору. На підставі наведеного Велика Палата Верховного Суду вказала, що позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав. Водночас, у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права, що визначений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України, означає як наявність права, так і його відсутність. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Така правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56).
У пункті 57 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках: 

кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для боржника ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу.

Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. 

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то боржник має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив, і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

Зазначені висновки застосовані також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20), постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 482/2211/20 (провадження № 61-20622св21), від 01 лютого 2023 року у справі № 520/2160/16-ц (провадження № 61-7593св21).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22 червня 2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).

Оскільки банк ініціював вирішення спору про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, вона може ефективно захистити своє право саме у справі № 641/62/21, заперечуючи проти позову кредитора, зокрема, з тих підстав, що заборгованість утворилась через несанкціоновані нею перекази. Тобто обраний нею спосіб захисту не є належним та ефективним, що є самостійною підставою для відмови у позові.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_1 дійсно повідомила банк про неналежні перекази 03 квітня 2020 року. Разом з тим, у березні 2020 року позивачка втратила мобільний телефон, де було встановлено додаток «Приват24», однак з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року вона не повідомляла банк про втрату фінансового номера.

З наданого банком висновку за результатами службової перевірки за фактом здійснення переказу грошових коштів з картки ОСОБА_1 вбачається, що в ході ознайомлення з діалогами між клієнтом ОСОБА_9 та банком 04 квітня 2020 року та 06 квітня 2020 року встановлено, що клієнт повідомила, що в період до 20 березня 2020 року (точну дату клієнт не називала) вона користувалася смартфоном «iPhone 8», який загубила, априблизно 20 березня 2020 року придбала новий смартфон тієї ж самої моделі «iPhone 8», після чого здійснила перевипуск своєї SIM-карти НОМЕР_6  фінансового телефону, звернувшись до оператора мобільного зв`язку «Vodafone». При цьому пароль входу в Приват24 або іншуконфіденційну інформацію третім особам не повідомляла.

Отже, банку стало відомо про втрату ОСОБА_1 телефону не раніше 04 квітня 2020 року, тобто вже після вчинення оспорюваних переказів 03 квітня 2020 року.

Вказане свідчить про необачну поведінку ОСОБА_1 та її бездіяльність, що призвела до незаконного використання інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції за її кредитною карткою. ОСОБА_1 не вжила необхідних заходіву випадку втрати її телефона, вчасно не проінформувала банк та правоохоронні органи, у зв`язку з чим саме вона має нести відповідальність за здійснення операцій за її електронним платіжним засобом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 334/2492/21, провадження № 61-5427св22.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, відсутні й підстави для стягнення з банку понесених нею судових витрат на правничу допомогу. Отже, доводи її апеляційної скарги на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року про відмову в ухваленні додаткового рішення про стягнення судових витрат колегія суддів відхиляє.
До того ж, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про те, що позивачкою пропущений п`ятиденний строк з дня ухвалення рішення суду, передбачений частиною 8 статті 141 ЦПК України, на подання доказів щодо розміру судових витрат. Рішення суду ухвалено 14 лютого 2024 року, а відповідні докази, зокрема, додаткова угода № 1 до договору № 44 від 04 серпня 2020 року про надання правничої допомоги, якою передбачено гонорар Адвокатському об`єднанню «Ястребова та партнери» за збирання доказів у розмірі 8000,00 грн, додаткова угода № 1 до договору № 44 від 04 серпня 2020 року про надання правничої допомоги, якою передбачено гонорар у розмірі 1000,00 грн щомісячно до ухвалення рішення апеляційною інстанцією,акт приймання-передачі наданої правничої допомоги № 107 від 19 лютого 2021 року на суму 8000,00 грн і акт приймання-передавання наданої правничої допомоги № 16 від 21 березня 2024 року на суму 25 000,00 грн надані до суду лише 25 березня 2024 року. При цьому, позивачка не порушувала питання щодо поновлення строку на їх подання. З самого договору про надання правничої допомоги та попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, що містились у матеріалах справи, неможливо було встановити дійсний розмір понесених судових витрат, а позивачка протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду відповідних доказів не надала. Разом з тим, неподання відповідних доказів протягом встановленого строку згідно правил частини 8 статті 141 ЦПК України мало бути підставою для залишення заяви без розгляду, а не для відмови у її задоволенні.

Водночас, враховуючи, що судові витрати на правничу допомогу за результатом розгляду справи у зв`язку з відмовою у задоволенні позову мають бути покладені на ОСОБА_1 , підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення не вбачається, однак мотиви відмови мають бути викладені у редакції цієї постанови.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено, а ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1362,00 грн необхідно компенсувати йому за рахунок держави.
Керуючись ст.ст.367, 368,  ст.374, ст.376, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року – скасувати та ухвалити нове.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору припиненим – відмовити.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року – змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Компенсувати Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362,00 грн за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 Ю.М. Мальований

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 29 травня 2024 року.