Справа № 127/33916/23
Провадження № 22-ц/801/675/2024
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2024 року	Справа № 127/33916/23	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів : Сала Т. Б., Шемети Т. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу  за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 19 січня 2024 року у м. Вінниці суддею цього суду ОСОБА_3 , зі складанням його повного тексту 22 січня 2024 року, 
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Позов мотивований тим, що 15 жовтня 2022 року сторони уклали шлюб, у якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина – ОСОБА_4 , яка з народження проживає разом з позивачем та повністю перебуває на її утриманні. Наразі позивач перебуває у декретній відпустці. Відповідач може надавати матеріальну допомогу позивачу, проте ухиляється від свого обов`язку по утриманню дружини, яка перебуває у декретній відпустці, чим порушує її права. ОСОБА_2 офіційно працевлаштований та отримує дохід. Оскільки дитина ще зовсім маленька і нерозривно пов`язана з матір`ю, ОСОБА_1 не має змоги працевлаштуватися та отримувати дохід. 
Пославшись на викладені обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/6 від усіх доходів, щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку. 
19 січня 2024 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області зазначений позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви, а саме з 01 листопада 2023 року, до досягнення дочкою ОСОБА_4 трирічного віку.
Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Зокрема скаржник вказує на те, що ним в судовому засіданні було повідомлено, що відповідно до судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2023 року у справі №127/33919/23 з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 01 листопада 2023 року; 22 листопада 2023 року відкрито виконавче провадження № 73397537 і звернуто стягнення на заробітну плату відповідача. Однак суд відмовився приймати докази на підтвердження цього та/або перевірити вказану інформацію через відкриті джерела в мережі інтернет, а саме через: реєстр боржників, реєстр виконавчих проваджень, сайт Судова влада України, реєстр судових рішень та/або надати строк для подання додаткових пояснень/доказів, в тому числі відмовився приймати і долучати до матеріалів справи належним чином завірені копії виконавчого документа та постанови по цьому виконавчому провадженню. 
Також він зазначає, що ним у судовому засіданні суду було повідомлено, що відповідно до рішення Хмільницького міськрайонного Вінницької області суду від 07 вересня 2023 року у справі № 149/1420/23 стягуються з відповідача на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 04 травня 2023 року; 28 грудня 2023 року відкрито виконавче провадження № 73683899 і звернуто стягнення на заробітну плату відповідача. Однак суд відмовився приймати докази на підтвердження цього та/або перевірити вказану інформацію через відкриті джерела в мережі інтернет, а саме через: реєстр боржників, реєстр виконавчих проваджень, сайт Судова влада України, реєстр судових рішень та/або надати строк для подання додаткових пояснень/доказів, в тому числі відмовився приймати і долучати до матеріалів справи належним чином завірені копії виконавчого документа та постанови по цьому виконавчому провадженню.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що 15 жовтня 2022 року сторони зареєстрували шлюб у Теплицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що зроблено відповідний актовий запис №107. Після укладення шлюбу позивач змінила прізвище із « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » ( а. с. 7).
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 , її батьками записано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 6).
07 жовтня 2023 року та 27 жовтня 2023 року Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради видані довідки, з яких вбачається, що ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8, 9).
27 жовтня 2023 року Управлінням соціального захисту населення (Правобережним) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради видано довідку про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку та отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні однієї дитини в розмірі 860 грн. (а. с. 10).
Згідно з ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Статтею 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.
Суд першої інстанції, встановивши вказані вище обставини, зокрема, що дитина сторін у справі проживає разом із матір`ю,  яка здійснює догляд за дитиною, в зв`язку з чим не має змоги працювати і утримувати себе, враховуючи матеріальне становище сторін, зокрема те, що відповідач є особою працездатного віку, інших утриманців немає, крім спільної малолітньої дочки сторін, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 має можливість сплачувати аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку. 
Наведені вище доводи апелянта про те, що суд першої інстанції відмовився приймати докази на підтвердження стягнення з відповідача аліментів на утримання двох дітей та/або перевірити вказану ним з цього приводу інформацію через відкриті джерела в мережі інтернет відхиляються апеляційним судом з огляду на таке.
За правилами ч. 3 ст. 82 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України).
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України, саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. 
Однак правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався, таких доказів суду першої інстанції не надав. За таких обставин, оскільки відповідачем не здійснено вказаних дій, передбачених процесуальним законодавством, суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних у суду доказів.
Разом з тим, із дослідженого апеляційним судом зафіксованого на технічному носієві запису судового засідання суду першої інстанції встановлено, що відповідач заявляв лише клопотання про відкладення розгляду справи, натомість будь-яких інших клопотань не заявляв.
В контексті наведених аргументів апеляційної скарги необхідно зазначити також, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України (ч. 2 ст. 13 ЦПК України, ч. ч. 6, 7 ст. 81 ЦПК України). 
Крім того, апеляційний суд не бере до уваги додані до апеляційної скарги докази, а саме: копії судового наказу, постанови державного виконавця, виконавчого листа, що на думку відповідача, підтверджують наведені ним вище обставини, зважаючи на наступне.
Пунктом 7 ч. 2 ст. 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені клопотання особи, яка подала скаргу.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 3 вказаної статті встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 в порушення наведених норм процесуального права, не заявив в апеляційній скарзі мотивованого клопотання про дослідження додатково поданих доказів та не надав доказів про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апеляційний суд переглядав вказану справу за наявними в ній доказами, які були подані до суду першої інстанції.
Посилання скаржника у скарзі на те, що суд першої інстанції своїм рішенням збільшив максимальний передбачений законом розмір аліментів, що можуть бути стягнуті із відповідача, не можна визнати обґрунтованим, оскільки СК України не встановлює максимального розміру аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, а ОСОБА_2 , зазначаючи таку обставину, не посилається на жодну норму права. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                 О. В. Ковальчук

Судді :                                                                       Т. Б. Сало

                                                                                                Т. М. Шемета