ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року	Львів	Справа № 260/5267/23 пров. № А/857/23656/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                             Шинкар Т.І.,
суддів                                                                               Іщук Л.П.,
                                                                                        Обрізка І.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Рейті С.І.), ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження  м.Ужгород 30 жовтня 2023 року, у справі № 260/5267/23 за ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :

26.06.2023 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , просила: визнати протиправною бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період 2017 року, 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; щодо нарахування та не виплати матеріальної допомоги за 2023 рік для вирішення соціально-побутових потреб, відповідно до п.1 розділу 24 Наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року; щодо нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби починаючи з 27.01.2016 року, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період 2017 року, 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; нарахувати та виплатити матеріальну допомогу за 2023 рік для вирішення соціально - побутових потреб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, відповідно до п.1 розділу 24 Наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року; нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби починаючи з 27 січня 2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період 2017 року, 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період 2017 року, 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнано протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.  В решті позову відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що перелік обставин, коли військовослужбовцю надається матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань, регламентується окремим дорученням Міністра оборони України № 2683 від 01.02.2023 року. Суд першої інстанції зазначив, що цей вид допомоги не є обов`язковою виплатою, у тому числі й у разі звільнення, разом з тим, перед звільненням особа може звернутись із відповідним рапортом про виплату допомоги. Суд першої інстанції вказав, що за час проходження служби в період з 01.01.2023 року по 09.03.2023 року позивач не подав рапорт, яким клопотав перед вищим командуванням про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, натомість, після звільнення з військової служби, звернувся із заявою про виплату, в тому числі, матеріальної допомоги за 2023 рік для вирішення соціально -побутових потреб з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених в строки індексації грошового забезпечення без зазначення обставин для її виплати із наданням відповідних підтверджуючих документів. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, яка передбачена Розділом XXIV Порядку, затвердженого Наказом від 07.06.2018 № 260, є необґрунтованими, а відтак, в цій частині позову слід відмовити. Щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 25% суд першої інстанції заначив, що згідно абз. 2 ч. 2 ст. 15 Закону № 2011 військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби через сімейні обставини (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) за наявності вислуги років, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII.     
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року та ухвалити нове, яким в позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на підставі абзацу 2 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям при звільненні з військової частини через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби із умовою, якщо вони відповідають переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть стати підставою для звільненим громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року за № 413. У вказаний перелік сімейних обставин та поважних причин, а у даному випадку коли один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років, не входить та тому дана виплата для ОСОБА_1 не передбачена. Скаржник вказує, що у військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, відсутні підстави для виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям із вислугою 10 років і більше календарних років та які звільнені через сімейні обставини або інші поважні причини, якщо відповідні причини їх звільнення не вказані у даному переліку.  
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в період з 30.08.1999 року по 22.11.2004 року та з 27.01.2016 року по 09.03.2023 року.
18.02.2023 року за наказом № 50-рс командира НОМЕР_2 окремої гірсько-штурмової бригади (по особовому складу) відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнена в запас за пунктом «г» (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років), та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.03.2023 року №64 та уточнюючого наказу від 24.03.2023 року №79 виключена із списків особового складу військової частими НОМЕР_1 .
Вислуга років станом на 09.03.2023 року становить 16 років 03 місяці 16 днів.
Згідно наказу від 09.03.2023 року № 64 позивачу виплачено надбавку за особливості проходження служби в розмірі 100% до посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за відпрацьований період березня 2022 року; щомісячну премію в розмірі 589% за відпрацьований період березня 2023 року; грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік за 40 діб; грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2023 рік за 7 діб; грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік, передбачену розділом 23 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, в розмірі 29425,20 грн.; одноразову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з 27.01.2016 року; грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно за період служби в Збройних силах України, відповідно до вимог Постанови Кабінету міністрів України від 16.03.2016 року № 178, в сумі 61277,45 грн.
Разом з тим, наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 24.03.2023 року № 79 пункт 2 параграфу 2 наказу № 64 від 09.03.2023 року викладено в наступній редакції: виплатити ОСОБА_1 : надбавку за особливості проходження служби в розмірі 100% до посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за відпрацьований період березня 2023 року; щомісячну премію в розмірі 589% за відпрацьований період березня 2023 року; грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік, передбачену розділом 23 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, в розмірі 29425,20 грн.; грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік за 40 діб; грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2023 рік за 7 діб; грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно за період служби в Збройних силах України, відповідно до вимог Постанови Кабінету міністрів України від 16.03.2016 року № 178, в сумі 61277,45 грн.
При цьому, згідно вказаних наказів, одноразову грошову допомогу, після укладення військовослужбовцем першого контракту у військовій частині НОМЕР_1 ; підйомну допомогу, передбачену Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 05.02.2018 року № 45, за період служби у військовій частині НОМЕР_1 не отримувала та матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань, передбачена розділом 24 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 за 2023 рік - не виплачено.
11.04.2023 року позивач звернулася до військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо нарахування та виплати їй: грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 27.01.2016 року по 09.03.2023 року включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених в строки індексації грошового забезпечення; матеріальної допомоги за 2023 рік для вирішення соціально -побутових потреб з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених в строки індексації грошового забезпечення; одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби з 27.01.2016 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених в строки індексації грошового забезпечення; грошової компенсації за речове та пайове майно з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених в строки індексації грошового забезпечення; одноразової грошової допомоги, після укладення першого контракту військовослужбовцем у військові частині НОМЕР_1 , з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплачених в строки індексації грошового забезпечення.
Листом від 11.05.2023 року військовою частиною НОМЕР_1 позивачу надано відповідь на її заяву та, в частині спірних правовідносин, зазначено наступне: Додаткова соціальна відпустка визначена Законом України «Про відпустки», в якому вказано, що додаткова соціальна відпустка працівникам, які мають дітей до 15 років надається одному з батьків. Отже, при звільненні Вас з військової служби Вам необхідно було звернутися із рапортом на ім`я командира військової частини про надання компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку та додати в додатку до рапорту довідку, що батько дітей не використав дану відпустку, та підтверджуючі документи про наявність дітей віком до 15 років. На день звільнення зазначений рапорт до командування військової частини не надходив. Виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з Вами не проводилась у зв`язку з тим, що Ви не являєтесь ні ветераном війни, ні учасником бойових дій.
Так, відповідно до Наказу Міністерства Оборони України № 260 від 07.06.2018 року матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується лише за рапортом військовослужбовця на ім`я командира військової частини про надання цієї допомоги. Суд першої інстанції встановив, що рапорт у військову частину стосовно даної виплати не надходив.
Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% виплачується в наступних випадках: при звільненні за станом здоров`я; у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину віком до 18 років. Ви звільнилися з військової служби у запас за підпунктом «г» пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років), отже ви звільнилися за іншим пунктом.
На підставі абзацу 2 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям пру звільненні з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року № 413. Згідно з підпунктом «г'» пункту 1 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» такі сімейні обставини чи поважні причини можуть бути застосованими лише в мирний час. Перелік сімейних обставин та поважних причин в умовах особливого періоду та воєнного стану визначений самим законом (підпунктом «г» пункту 2, підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Таким чином, військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, під час дії воєнного стану не можуть бути звільнені через сімейні обставини або інші поважні причини, які встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року № 413.
Враховуючи зазначене, під час дії воєнного стану відсутні підстави для виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які проходили військову службу за контрактом, та звільнені через сімейні обставини або інші поважні причини.
Вважаючи дії військової частини протиправними ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходить з таких мотивів.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Що стосується позовних вимог про нарахування та виплату грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період 2017 року, 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Законом України «Про відпустки» №504/96-ВР від 05.11.1996 (далі-Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Згідно з частиною 1 статті 19 Закону №504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Абзацом 3 п.14 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі-Закон №3543-XII) особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 (далі-Закон №1932-XII) визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Отже, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток.
Однак, як це правильно зазначив суд першої інстанції, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Таким чином, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ст.12 Закону №3551-XII, п.8 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, ст.16-2 Закону №504/96-ВР.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 (Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, як це правильно зазначив суд першої інстанції, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18.
Як вбачається з матеріалів справи, що відповідачем не виплачена компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері двох дітей віком до 15 років за період  2017-2018 не заперечується.
Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу частини, відповідач протиправно не провів з позивачкою усіх необхідних розрахунків, зокрема щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпуски, за час військової служби у 2017-2018 роках.
З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2017-2018 роки.
Щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби починаючи з 27.01.2016 року, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Так, підстави для звільнення з військової служби визначено статтею 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.
Так, згідно з підпунктом г п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу підставою для звільнення з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану є - через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до абз. 2 п. 2 ст. 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (у редакції на дату звільнення позивача) військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Пунктом 3 Розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260, особам офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу та звільняються зі служби за власним бажанням, іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, визначених Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413, та мають вислугу десять календарних років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач звільнений з військової служби за підпунктом г пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.
Відповідно до витягу з наказу календарна вислуга років позивача становить понад 16 років 03 місяці 16 днів, відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Суд апеляційної відхиляє доводи скаржника та зазначає, що Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 з метою врегулювання саме підстав для звільнення військовослужбовців, а не з метою визначення категорій військовослужбовців, які мають право на отримання матеріального забезпечення, зокрема одноразової грошової допомоги.
Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з абз. 3 п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям при звільненні з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога передбачена цим пунктом, не виплачується.
Одноразова грошова допомога також не виплачується військовослужбовцям, звільненим з військової служби на підставах, визначених пунктами 2-4 частини другої статті 36 (крім випадків звільнення у зв`язку з виявленням однієї з підстав, зазначених у пунктах 1 і 9 частини другої статті 31) Закону України «Про розвідку».
Таким чином, законодавець врегулював, яким військовослужбовцям не виплачується одноразова грошова допомога, і позивач до жодної з цих категорій не належить.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оскільки учасники справи не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, то відповідно до положень статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2017-2018 роки та нарахування та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави часткового задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 260/5267/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко