ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/878/22  Номер провадження 22-ц/814/275/24	Головуючий у 1-й інстанції Должко С.Р.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача         Дряниці Ю.В.,
суддів:                Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,
секретаря                Чемерис А.К.,        
за участі         прокурора ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2022 року за позовом ОСОБА_2 до Зіньківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5321380400:00:008:0061 площею 1, 6840 га, яка знаходиться на території Покровського старостинського округу Зіньківської територіальної громади Полтавського району Полтавської області.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням восьмої (позачергової) сесії восьмого скликання від 09 липня 2021 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою гр. ОСОБА_2 » йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 1, 9 га для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів (Покровський старостинський округ Зіньківської територіальної громади) Полтавського району Полтавської області, із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Зіньківської міської ради. 
На виконання вказаного рішення ним було замовлено проект землеустрою, який розроблений ТОВ «ЮВ-Інвестгруп». За наслідками виготовленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 14 жовтня 2021 року земельна ділянка за кадастровим номером 5321380400:00:008:0061 була зареєстрована у Державному земельному кадастрі.
15 грудня 2021 року він звернувся до Зіньківської міської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність, проте у відповідь на його заяву листом від 13 вересня 2022 року № 08-24/2276 повідомлено, що його клопотання було розглянуто на засіданні дванадцятої сесії восьмого скликання Зінківської міської ради 11 лютого 2022 року, але рішення не прийнято.
Вважає дії відповідача такими, що порушують його право власності, відтак він вимушений звертатися до суду із позовом про визнання права власності. 

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2022 року, описку у мотивувальній частині якого виправлено ухвалою цього суду від 31 жовтня 2022 року, позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5321380400:00:008:0061 площею 1,6840 га, яка знаходиться на території Покровського старостинського округу Зіньківської територіальної громади Полтавського району Полтавської області.
Рішення суду мотивовано тим, що вказана земельна ділянка є сформованою та зареєстрованою у відповідності до вимог земельного законодавства, а визнання за позивачем права на земельну ділянку не порушить прав, свобод та інтересів інших осіб.

Апеляційну скаргу на вказане рішення суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Зіньківської міської ради Полтавської області подав керівник Диканської окружної прокуратури Полтавської області, який посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що районний суд втрутився у дискреційній повноваження Зіньківської міської ради, оскільки підмінив волю власника землі та протиправно позбавив громаду майна у вигляді спірної земельної ділянки. 
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з підстав, передбачених п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням восьмої (позачергової) сесії восьмого скликання від 09 липня 2021 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою гр. ОСОБА_2 » надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 1,90 га, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ секція А 01.01.03), що розташована за межами населених пунктів на території (Покровського старостинського округу Зіньківської територіальної громади) Полтавського району Полтавської області, із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Зіньківської міської ради.
На виконання вищезгаданого рішення ОСОБА_3 замовлено проект землеустрою, який розроблений ТОВ «ЮВ-Інвестгруп». За наслідками виготовленого проекту землеустрою, 14 жовтня 2021 року земельна ділянка за кадастровим номером 5321380400:00:008:0061 внесена до Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
15 грудня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Зіньківської міської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність.
13 вересня 2022 року звернувся до Зіньківської міської ради із проханням надати роз`яснення за заявою від 03 грудня 2021 року.
Листом від 13 вересня 2022 року № 08-24/2276 «Про надання роз`яснення щодо неприйняття рішення» ОСОБА_3 повідомлено, що клопотання «Про затвердження документації із землеустрою та передачу у власність земельної ділянки розглядалося 11 лютого 2022 року на засіданні дванадцятої сесії восьмого скликання Зіньківської міської ради, але рішення не прийнято, за відсутності необхідної кількості голосів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи за ним право власності на спірну земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація державним кадастровим реєстратором земельної ділянки з присвоєнням їй кадастрового номера на підставі поданого проекту землеустрою відповідно до статей 9, 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» свідчить про відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації, тому зважаючи на відповідність проекту землеустрою вимогам нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації, що підтверджується поданими разом з цим позовом доказами, Зіньківська міська рада не мала права не приймати рішення про затвердження проектної документації та передачу земельної ділянки у власність позивача, чим порушила його права, які можуть бути поновлені шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів апеляційного суду з рішенням суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на таке.  
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Частинами першою, другою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За змістом частин шостої-дев`ятої статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян із земель державної або комунальної власності, у тому числі для ведення особистого селянського господарства, передбачає реалізацію таких послідовних етапів: 1) звернення зацікавлених громадян з клопотанням до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 2) надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; 3) розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 4) затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, та надання її у власність. 
Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної законом процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.
Відповідно до частин десятої, одинадцятої статті 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Таким чином, оскарження в судовому порядку відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або залишення без розгляду відповідного клопотання зацікавленої особи є окремим способом судового захисту майнового інтересу громадян щодо безоплатного одержання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, який не є тотожним захисту права власності. 
Право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Визнання права власності, що передбачене статтею 392 ЦК України, а також пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України, як спосіб захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, на підставі рішення суду не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. 
Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. 
Аналогічні висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14 (провадження № 61-12893св18), від 16 травня 2019 року у справі № 446/1654/11 (провадження № 61-10359св18), від 10 червня 2021 року у справі № 640/10719/17 (провадження № 61-4449св19), а також у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 28 січня 2015 року у справі 6-225цс14.
Згідно статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи за ним право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції у порушення наведених правових норм та відповідних висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, не встановивши факту набуття позивачем на законних підставах права власності на спірну земельну ділянку, застосував неналежний спосіб судового захисту, якій не відповідає характеру спірних правовідносин та нормам матеріального права, які регулюють такі правовідносини.
Висновки суду, що формування земельної ділянки та її реєстрація у Державному земельному кадастрі з присвоєнням індивідуального кадастрового номеру є достатньою підставою для виникнення у позивача суб`єктивного майнового права на спірну земельну ділянку, є хибними та не ґрунтуються на законі.
Обов`язковість формування земельної ділянки, що полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру, встановлена статтею 79-1 ЗК України, Законом України «Про Державний земельний кадастр» від 7 липня 2011 року № 3613-VI (далі - Закон № 3613-VI). 
Відповідно до частин другої-п`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. 
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (частини дев`ята, десята статті 79-1 ЗК України). 
Відповідно до статей 1, 2 Закону № 3613-VI Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.
Державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю. 
Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону № 3613-VI кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок.
Таким чином, формування земельної ділянки та внесення відомостей про неї до Державного земельного кадастру на підставі проекту землеустрою, розробка якого має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта цивільних прав, входить до процедури передачі земельних ділянок у власність чи користування громадян, встановленої статтею 118 ЗК України, та за відсутності позитивного рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність у межах повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, не породжує суб`єктивних цивільних прав заінтересованої особи на таку земельну ділянку. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту майнового інтересу позивача в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства відповідає оскарження відмови органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду, що розглядається у порядку адміністративного судочинства. 
Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
За наведених обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки воно ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, за відсутності фактичних обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, тому таке рішення підлягає скасуванню з постановленням по справі нового судового рішення про відмову у позові ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку за безпідставністю.
За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення по справі, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Отже, понесені Полтавською обласною прокуратурою судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 488,60 грн підлягають стягненню з позивача. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Диканської окружної прокуратури задовольнити.
Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2022 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_2 до Зіньківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь Полтавської обласної прокуратури 1 488,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                                Ю. В. Дряниця
Судді:                                                                                 Л. І. Пилипчук
                                                                        О. В. Чумак