ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 757/16883/21-ц
провадження № 61-12396св23
Верховний Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Національного агентства з акредитації України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року під головуванням судді Батрин О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О.. Приходька К. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Національного агентства з акредитації України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зміну дати та підстав звільнення,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:
- стягнути з Національного агентства з акредитації України на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 677 359,20 грн;
- змінити формулювання причин звільнення з «підстав, передбачених контрактом, пункт 8 частини першої статті 36 КЗПП України» на «з підстави закінчення дії контракту пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України» та змінити дату звільнення з посади голови Національного агентства з акредитації України з «18 листопада 
2019 року» на «31 грудня 2020 року».
В обґрунтування позову вказав, що наказом з особового складу від 30 грудня 
2015 року № 208-п його було призначено головою Національного агентства з акредитації України (далі - НААУ), як такого, що пройшов конкурсний відбір на цю посаду, на строк та на умовах, визначених контрактом. 
30 грудня 2015 року позивач та Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України уклали контакт № 44 на термін з 30 грудня 2015 року по 30 грудня 2020 року. 
Наказом з особового складу від 15 листопада 2019 року № 81-п позивач був звільнений з посади голови НААУ 18 листопада 2019 року з підстав, передбачених контрактом, згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. 
Підставою у спірному наказі зазначено аудиторський звіт про результати планового внутрішнього аудиту відповідності НААУ від 20 серпня 2019 року № 5202-03/4. 
Печерський районний суд м. Києва рішенням від 28 січня 2021 року у справі 
№ 757/64896/19-ц визнав незаконним і скасував наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 15 листопада 2019 року 
№ 81-п про звільнення позивача з посади голови НААУ з 18 листопада 2019 року. 
Позивач вказує, що невиконаним є обов`язок НААУ щодо виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18 листопада 2019 року по 30 грудня 2020 року, оскільки вказаний період є періодом вимушеного прогулу та тягне за собою виникнення у відповідача обов`язку виплатити середній заробіток з моменту звільнення позивача і до закінчення строку дії контракту 30 грудня 2020 року у розмірі 677 359,20 грн.
Позивач також вважає, що після скасування Печерським районним судом м. Києва наказу про його звільнення з 18 листопада 2019 року, з урахуванням спливу строку контракту, обов`язком Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України є звільнення із займаної посади з 31 грудня 2020 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. 
Відповідач свого обов`язку звільнити позивача у зв`язку із закінченням дії контракту наразі не виконує, у трудовій книжці позивача міститься запис про звільнення 
18 листопада 2019 року згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, що порушує права позивача.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Печерський районний суд м. Києва рішенням від 09 листопада 2022 року позов задовольнив частково. Стягнув з НААУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 677 359,20 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовив.
Київський апеляційний суд постановою від 06 липня 2023 року апеляційну скаргу НААУ залишив без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва 
від 09 листопада 2022 року без змін.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки звільнення ОСОБА_1 з посади голови НААУ було незаконним, що встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року у справі 
№ 757/64896/19-ц, він мав бути поновлений посаді, однак на час вирішення справи строк дії контракту сплив, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення позивача і до закінчення строку дії контракту, а саме за період з 18 листопада 2019 року 
по 30 грудня 2020 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2023 року представник НААУ Сінькова І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
У поданій касаційній скарзі представник заявника зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у справах 
№ 369/10046/18, 761/36220/17, № 501/2316/15-ц, № 752/25588/17 та правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у справі № 910/4518/16.
Касаційна скарга містить посилання на відсутність висновку Верховного Суду за обставин невідповідності між роботодавцем і місцем виплати заробітної плати, адже відбулось порушення судами вимог статті 235 КЗпП України. 
Вказує, що до відповідальності за порушення законодавства про працю притягається роботодавець, а НААУ не було роботодавцем позивача та не розривало з ним контракт, отже висновки судів попередніх інстанцій неправильні. 
Додатково представник відповідача зазначає, що апеляційний суд помилково не встановив, що НААУ не є роботодавцем ОСОБА_1 , а тому його не може бути притягнуто до відповідальності за вимушений прогул.
Касаційна скарга також містить доводи про те, що суд першої інстанції не врахував, що умовою стягнення середнього заробітку є поновлення на роботі, проте у цьому випадку поновлення працівника не відбулось.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Позиція інших учасників справи
У листопаді 2023 року представник Міністерства економіки України Бельдяга С. подав до суду касаційної інстанції пояснення, щодо яких колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до частини першої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. За змістом статей 392 - 395 ЦПК України заявами по суті справи в суді касаційної інстанції є саме касаційна скарга та відзив на касаційну скаргу.
У цій справі суд касаційної інстанції не вважав за необхідне та не надавав учасникам справи дозволу на подання додаткових пояснень щодо окремих питань, які б виникли при розгляді справи в суді касаційної інстанції, у зв`язку із чим колегія суддів не вбачає підстав для надання детальної відповіді на інші аргументи учасників справи по суті спору, які не наведені в касаційній скарзі та відзиві на неї (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 20 вересня 2023 року відкрив провадження та витребував справу № 757/16883/21-ц з Печерського районного суд м. Києва.
Справа № 757/16883/21-ц надійшла до Верховного Суду 18 жовтня 2023 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Печерський районний суд м. Києва рішенням від 25 січня 2021 року у справі 
№ 757/64896/19-ц визнав незаконним і скасував наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 15 листопада 2019 року 
№ 81-п про звільнення ОСОБА_1 з посади голови НААУ з 18 листопада 
2019 року (а. с. 18-25).
Вказаним судовим рішенням встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 30 грудня 2015 року по 18 листопада 2019 року на підставі укладеного контракту між головою НААУ та Мінекономрозвитку.
За результатами розгляду справи № 757/64896/19-ц суд встановив, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без достатніх на те правових підстав, однак на час розгляду справи строк дії укладеного сторонами контракту закінчився, тому ОСОБА_1 не підлягає поновленню на роботі.
Відповідно до наказу з особового складу від 30 грудня 2015 року № 208-п 
ОСОБА_1 було призначено головою НААУ, як такого, що пройшов конкурсний відбір на цю посаду, на строк та на умовах, визначених контрактом.
30 грудня 2015 року сторони уклали контакт № 44 строком дії п`ять років - 
по 30 грудня 2020 року, згідно з яким ОСОБА_1 зобов`язався безпосередньо і через адміністрацію НААУ здійснювати поточне управління НААУ, забезпечувати високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за НААУ державного майна, а Мінекономрозвитку зобов`язується створювати необхідні умови для матеріального забезпечення й організації праці голови.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, або на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій стані 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.
Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання, нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Верховний Суд у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 344/12581/16-ц вказував, що оскільки позивача було звільнено незаконно і він підлягав би поновленню на роботі, однак строк дії контракту закінчився до ухвалення оскаржених судових рішень, апеляційний суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення і до закінчення строку дії контракту.
Отже, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що за обставинами цієї справи неможливість поновлення позивача на роботі обумовлюється закінченням терміну дії контракту. 
Позивач мав право працювати на посаді з 19 листопада 2019 року по 30 грудня 
2020 року у випадку, якщо його не було б безпідставно та неправомірно звільнено наказом, який був скасований рішенням Печерського районного суду міста Києва 
від 28 січня 2021 року у справі № 757/64896/19-ц.
Таким чином, Верховний Суд погоджується також і з висновками судів попередніх інстанцій про те, що означений період є періодом вимушеного прогулу з вини роботодавця та тягне за собою виникнення у останнього обов`язку виплатити середній заробіток за цей період, а у позивача в свою чергу відповідне право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів також відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що умовою стягнення середнього заробітку є поновлення на роботі, проте у цьому випадку поновлення працівника не відбулось.
Щодо аргументів касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у справах № 369/10046/18, 761/36220/17, № 501/2316/15-ц, № 752/25588/17 та правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у справі № 910/4518/16 колегія суддів доходить таких висновків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі 
№ 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, що передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Підстав для відступу від правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду України та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не вбачається.
Верховний Суд у постанові від 11 червня 2020 року у справі № 752/25588/17 здійснив посилання на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) від якого відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21).
Враховуючи, що від правових позицій у наведених представником заявника справах Велика Палата Верховного Суду відступила, колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги в цій частині.
У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 зазначено, що системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.
Постанова Верховного Суду від 26 серпня 2020 року в справі № 501/2316/15-міситить посилання на те, що відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, за загальним правилом, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі 
№ 910/4518/16 зроблено висновок стосовно структури заробітної плати. Зокрема зазначено, що вона складається з основної і додаткової заробітної плати, як винагороди за працю. Середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення не є заробітною платою, а тому до вимог про його стягнення застосовується позовна давність, передбачена частиною першою статті 233 КЗпП України.
Посилання касаційної скарги на наведені вище правові позиції колегія суддів відхиляє також, оскільки правові висновки судів попередніх інстанцій вказаним висновкам не суперечать.
Щодо аргументів представника заявника про те, що НААУ не було роботодавцем позивача, відтак підстави для стягнення з НААУ на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні Верховний Суд доходить таких висновків.
Апеляційний суд зауважував, що відповідно до пункту 1 Положення про Національне агентство з акредитації України, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 13 липня 2020 року 
№ 1318, НААУ належить де сфери управління Мінекономіки та провадить некомерційну господарську діяльність.
У відповідності до частини першої статті 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема - призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належить державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.
Як передбачено в пункті 16 Положення про НААУ, воно має самостійний баланс, печатку, із зображенням малого Державного Герба України та своїм найменуванням, національний знак акредитації, який реєструється відповідно до законодавства.
Пунктом 17 Положення про НААУ передбачено, що НААУ відповідає за фінансову і господарську діяльність НААУ.
Відповідно до пунктів 18-20 Положення про НААУ, воно відповідає за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна. НААУ не несе відповідальності за зобов`язаннями власника, а власник не несе відповідальності за зобов`язаннями НААУ, а власник не несе відповідальності за зобов`язаннями НААУ, крім випадків, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами. НААУ має право укладати угоди, набувати майнових та особистих немайнових прав, здійснювати претензійну роботу, бути відповідачем або позивачем у судах України та інших держав, відтак, НААУ є самостійною юридичною особою та учасником правовідносин щодо оплати праці працівників за виконану ними роботу, здійснює безпосередньо фінансову та господарську діяльність.
Відповідно до п. 3.1 контракту від 30 грудня 2015 року за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, голові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу одержаного НААУ в результаті його господарської діяльності.
Таким чином вказаний аргумент представника заявника колегія суддів вважає необґрунтованим.
Також Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про наявність підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновків Верховного Суду), з огляду на те, що заявник не обґрунтував у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права. Наведені доводи зводяться до незгоди заявника із рішеннями судів та до необхідності переоцінки доказів, яким вже надана оцінка судами попередніх інстанції. 
Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами першої та апеляційної інстанцій фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Національного агентства з акредитації України залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	Є. В. Петров