ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 квітня 2024 року 	м.Дніпро	справа № 160/23283/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,    
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року у справі №160/23283/23                                   (суддя Сидоренко Д.В., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, в письмовому провадженні) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.02.2020 року по 06.09.2023 року включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.02.2020 року по 06.09.2023 року у сумі 188 007 гривень 46 копійок включно, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року №100.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Так, суд:
- визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 26682,03 грн..
В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Із рішенням суду не погодилися позивач та відповідач, ними були подані апеляційні скарги.
Позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржене ним рішення, та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування скарги позивач зазначає, що судом не враховано правової позиції Верховного Суду, що відображена у постановах у подібних спірних правовідносинах. Позивач стверджує, що суд не врахував, що позивач поніс значні майнові втрати у зв`язку з власним трактуванням норм закону відповідачем. Сума розміру майнових втрат позивача, визначена судом, не компенсує втрат, понесених позивачем з вини відповідача. В спірному випадку ст. 117 КЗпПУ не виконує своє призначення, зокрема, захисту прав працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування, необхідним для забезпечення рівня його життя.
Відповідач в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи,  просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в проміжок часу з 19.01.2021 по 06.09.2023  між позивачем та відповідачем був тривалий період вирішення спірних правовідносин в межах адміністративного судочинства, для вирішення законності нарахування індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018. За висновком Верховного Суду України, у разі несвоєчасної виплати з вини роботодавця заробітної плати при звільненні працівника настає відповідальність відповідно до ст.117 КЗпП, а саме обов`язок виплатити звільненому працівникові середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини. При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, оскільки з прийняттям судового рішення статті 116 та 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Відповідач вважає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, норми КЗпП України не поширюється.
Сторони своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційні скарги не скористались.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, приходить до висновку, що скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
З матеріалів справи встановлено, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.05.2006 року, ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Згідно витягу з наказу командири військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №37 від 13.02.2020 року прапорщика ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас, з 13.02.2020 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2021 року у справі №160/16398/21, позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:
-визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року;
-зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року з урахуванням вже виплачених сум індексації грошового забезпечення та із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 року;
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 року по 13.02.2020 року;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 13.02.2020 року з урахуванням вже виплачених сум індексації грошового забезпечення та із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2022 року у справі №160/16398/21 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2021 року у справі № 160/16398/21.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2021 року у справі №160/16398/21 відповідачем 22.06.2022 року виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року в сумі 5108,60грн..  Зазначене сторонами не заперечується.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року  у справі №160/13277/22, позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:
- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування січня 2016 р., як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. включно;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 р., з урахуванням раніше виплачених сум.
В решті позовних вимог відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2023 року у справі 160/13277/22 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року в адміністративній справі №160/13277/22 залишено без змін.
На виконання рішення суду у справі №160/13277/22 відповідачем 07.09.2023 року виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року в сумі 79190,70 грн. Зазначене сторонами не заперечується.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.02.2020 року по 06.09.2023 року включно, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, яким частково задоволено позовні вимоги, та вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (у редакції, чинній на час звільнення позивача), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що не поширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Судом встановлено, що у день виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 13.02.2020 року, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті.
Так, згідно з виписками по карткових рахунках позивача відповідач індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 в сумі 5108,60 грн. виплатив 22.06.2022 року та 79190,70 грн. виплатив 07.09.2023 року.
Отже, суд обґрунтовано визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при його звільненні.
Доказів проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за затримку у виплаті грошової компенсації, суду відповідачем не надано.
При цьому, судом вірно зазначено, що з 19.07.2022 набрав чинності   Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин”, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з яким   виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.
З огляду на дату проведення остаточного розрахунку з позивачем 07.09.2023, до спірних правовідносин підлягає застосуванню змінена   редакція   статті 117 КЗпП України   (в редакції   Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин”).   Зміни у ст.116  та 117 КЗпП України  підкреслюють намір законодавця не допустити випадків, за яких порушення прав працівника на своєчасний розрахунок при звільненні триває впродовж значного періоду часу. З урахуванням цих змін, працівник повинен бути зацікавленим у швидкому ініціюванні та вирішенні спору, оскільки зволікання з тих чи інших причин у зверненні до суду не даватиме підстави в подальшому претендувати на виплату суми середнього заробітку за весь період, впродовж якого триває порушення його права на своєчасне отримання грошового забезпечення.
Враховуючи приписи  ст.117 КЗпП України, період затримки розрахунку при звільненні обмежено шістьма місяцями, у зв`язку із чим позивачу належить до виплати компенсація у вигляді середнього заробітку за період тривалістю 182 календарних дні. 
Сума, яка підлягає виплаті позивачу, розрахована судом відповідно до  ст.100 Порядку та склала 78476,58 грн. (431,19 грн. - середньоденне грошове забезпечення позивача  х 182 - кількість днів затримки розрахунку = 78476,58грн).
Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 щодо аналогічних правовідносин визначив інший механізм розрахунку розміру компенсації, зазначивши, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України,  і таке зменшення повинне  залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, Верховний Суд врахував пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Верховний Суд застосував критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, та принцип пропорційності суми виплати, яка повинна залежати від того, яку частку у відсотковому відношенні сума виплаченої заборгованості становить  у  складі усіх належних працівнику на дату звільнення виплат.
При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин судом враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду.
Застосовуючи цей механізм, суд встановив,  що загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат склав 167 067,41 грн. (різні види виплат  без урахування судових проваджень, розрахунково-платіжна відомість на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні).
Також на виконання рішень судів, позивачу нараховані 5186,40 грн. (виплачено 5108,60)   та 80396,65 грн. (виплачено 79190,70), які   не були виплачені на дату звільнення.
Таким чином, загальний розмір грошового забезпечення, яке позивач  повинен був отримати при звільненні становить 167067,41 грн. +   5186,40 грн. + 80396,65    грн. = 252 650,46 грн..
Сума  перерахованої індексації  85583,05грн.  становить 34%   відносно   розміру усіх належних виплат.   З огляду на це, виходячи з принципу пропорційності позивачу необхідно виплатити 26 682,03 грн.,  які становлять  34 %   від 78 476,58   грн. (розрахованих згідно з Порядком № 100 та з урахуванням обмеження періоду   виплати 6 місяцями).
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який належить до виплати позивачу складає 26 682,03 грн. і колегія суддів погоджується з такими розрахунками суду першої інстанції.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.06.2023р у справі № 560/11489/22.
Колегія суддів відхиляє розрахунки позивача, наведені в апеляційній скарзі, оскільки вважає їх помилковими, та такими, що не узгоджуються з позицією, яку висловив Верховний Суд у справах з подібними спірним правовідносинах.  
Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача не спростовують правильних висновків суду. Апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Розподіл судових витрат з урахуванням вимог ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 грудня           2023 року у справі № 160/23283/22 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак