Справа № 157/940/22 	Головуючий у 1 інстанції: Антонюк О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/426/24  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
08 квітня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
секретар судового засідання Власюк О. С., 
з участю представника позивачки ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення, за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_3 , поданою від її імені представником ОСОБА_1 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року,

                                         В С Т А Н О В И В :
У серпні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У 2010 році вона почала проживати у цьому будинку з відповідачем як співмешканці, однак з 2012 року ОСОБА_4 почав зловживати спиртними напоями, унаслідок чого між ними постійно виникали непорозуміння, сварки та бійки, що спричиняло їй та її дітям душевні страждання. На даний час вона разом зі своїми дочками, онуком та зятем вимушені тимчасово переїхати до своїх знайомих, оскільки не могли витримати знущань, які вчиняв відносно них відповідач. 
На її неодноразові звернення до відповідача про його добровільне виселення з будинку останній категорично заперечує, хоча у нього є житловий будинок, куди він може переїхати.
На даний час вона позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися належним їй на праві приватної власності житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, оскільки у будинку проживає відповідач, який унеможливлює проживання у спірному будинку їй та членам її сім`ї.
Ураховуючи наведене, просила виселити ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.
Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року в позові відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 від імені позивачки ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 від імені відповідача ОСОБА_4 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Справа в апеляційному порядку уже переглядалася.
Постановою Волинського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено, рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову, яким виселено ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року ухвалену за результатами апеляційного розгляду постанову Волинського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У судовому засіданні представник позивачки апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.
Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника житлового приміщення або будинку вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 388/700/16-ц, провадження № 61-35950св18, від 25 березня 2021 року у справі № 738/1054/19, провадження № 61-9422св20, від 24 травня 2023 року у справі № 752/27110/21, провадження № 61-358св23).
Згідно з частиною четвертою статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Згідно зі статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18.
Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власницею житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , як спадкоємець після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не перебували і не перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Згідно з копією будинкової книги, довідкою Сошичненської сільської ради від 09 серпня 2022 року № 677, паспортом громадянина України з 24 травня 2013 року ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_4 вселився та був зареєстрований у спірному житловому будинку за згодою позивачки та проживав із нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про що позивачка сама ствердила у позовній заяві.
У позовній заяві позивачка ОСОБА_3 просить виселити відповідача фактично без надання іншого жилого приміщення, вказуючи, що у нього є житловий будинок, куди він може переїхати (а.с.2), хоча жодних доказів про зазначену обставину не надає.
Із наданих представником відповідача апеляційному суду доказів вбачається, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності за відповідачем на нерухоме майно (а.с.197).
Виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачено виключно на підставі ст. 116 ЖК України.
Зазначена норма права позивачкою у позові не зазначена.
Крім того, до позовної заяви не додано жодного належного, достовірного та допустимого доказу про створення відповідачем неможливих для позивачки та інших мешканців будинку умов проживання в одному приміщенні, що з приводу цього до відповідача вживалися заходи запобігання і громадського впливу, які виявились безрезультатними.
Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                               П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_3 , подану від її імені представником ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.    

Головуючий - суддя  

Судді