ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року	Львів	Справа № 460/25824/23 пров. № А/857/3133/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року (ухвалене у м. Рівному суддею Друзенко Н. В.) в справі № 460/25824/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

                                                      В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у вирішенні порушених питань в пункті 1 звернення від 08.09.2023, наданого у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути пункт 1 звернення від 08.09.2023 із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він, 08.09.2023 в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР від 02.10.1996, звернувся з письмовою заявою до командира військової частини НОМЕР_1 . У пункті 1 такої заяви вказував, що при проходженні військової служби на посаді старшого офіцера за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 (крім періоду з 31.07.2017 по 28.09.2017) йому було нараховано та виплачено щомісячну додаткову грошову винагороду не з повного розміру місячного грошового забезпечення, через не включення до місячного розміру індексації грошового забезпечення. З огляду на це просив здійснити перерахунок та провести виплату щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 01.04.2015 по 30.07.2017 в розмірі 60 % місячного грошового забезпечення з урахуванням індексації. Відповідач у листі від 12.10.2023 зазначив, що не може надавати правову оцінку та впливати на діяльність військової частини НОМЕР_2 , але підтвердив, що вказана військова частина зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 . Разом з тим, позивач у своєму зверненні не просив надавати правову оцінку та впливати на діяльність військової частини НОМЕР_2 , натомість просив виконати відповідні законодавчі норми. Позивач зауважив на тому, що не отримує грошове забезпечення у військовій частині НОМЕР_2 , натомість усі фінансові питання з 01.01.2020 вирішує військова частина НОМЕР_1 . Також позивач вказує на те, що відповідач безпідставно у своїй відповіді покликався на пункт 3 Інструкції № 550, як на підставу для відмови у здійсненні перерахунку та виплати щомісячної додаткової грошової винагороди. За наведеного, просив визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у вирішенні порушених питань в пункті 1 його звернення від 08.09.2023 та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути пункт 1 звернення від 08.09.2023 із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян».

Ухвалою суду від 08.11.2023 позовна заява була залишена без руху у зв`язку з несплатою судового збору.

Ухвалою від 15.11.2023 частково задоволено клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, а саме шляхом відстрочення сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн, до ухвалення судом рішення; позовну заяву прийнято до розгляду; відкрито провадження в адміністративній справі № 460/25824/23; розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у строки, визначені статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто до Державного бюджету України з ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, а також з ігноруванням правових висновків Верховного Суду та інших судів у справах за позовами цього ж позивача. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує, зокрема, тим, що з 01.01.2020 військова частина НОМЕР_2 перебуває на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 , тому виплати здійснює тільки військова частина НОМЕР_1 , отже військова частина НОМЕР_2 не спроможна здійснити виплату належних йому сум грошового забезпечення.
Також вказує на те, що є достатні підстави для його звільнення від сплати судового збору про що він просив суд першої інстанції, проте суд вирішив відстрочити сплату судового збору до моменту вирішення справи по суті, хоча він такого клопотання суду не подавав і про це суд не просив. Зазначає, що у разі якщо суд вважав, що клопотання про звільнення не підлягає задоволенню то суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні цього клопотання і застосувати відповідні процесуальні наслідки.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

Як встановлено судом, 08.09.2023 ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із письмовою заявою, в якій покликаючись на Закон України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР від 02.10.1996 просив вирішити ряд питань.
В пункті 1 такої заяви позивач зазначив таке: «Оскільки в/ч НОМЕР_2 при проходженні мною військової служби на посаді старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за період з 01.04.2015 по 28.09.2017 (крім періоду з 31.07.2017 по 28.09.2017), нарахувала та виплатила мені щомісячну додаткову грошову винагороду не з повного розміру місячного грошового забезпечення в розмірі 60 % місячного грошового забезпечення, через відсутність включено до місячного розміру індексацію грошового забезпечення, та з 01.01.2020 фінансове забезпечення в/ч НОМЕР_2 здійснює в/ч НОМЕР_1 , у зв`язку з чим прошу здійснити перерахунок та виплату мені щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 01.04.2015 по 30.07.2017 в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, тобто із повного розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням індексації грошового забезпечення» (а. с. 18).
Заява позивача надійшла у військову частину НОМЕР_1 15.09.2023 та зареєстрована за вхідним № 75.

На звернення позивача відповідач надав письмову відповідь № 36/116 від 12.10.2023, у якій, з покликанням на статтю 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зазначено, що командир військової частини НОМЕР_1 жодним чином не може надавати правову оцінку та впливати на діяльність військової частини НОМЕР_2 . Стверджено, що військова частина НОМЕР_2 з 01.01.2020 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована лише на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 821 від 28.12.2019. Покликаючись на частину 2, пункту 8 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військово-службовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, в силу вимог якої, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира, відповідач зазначив, що починаючи з 01.01.2020 військова частина НОМЕР_1 здійснює виплати військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 виключно на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_2 та видає довідки лише за наявною у військовій частині НОМЕР_1 інформацією, яка передана на зберігання військовою частиною НОМЕР_2 до військової частини НОМЕР_1 , без надання правової оцінки останній.
З урахуванням наведеного, відповідаючи на питання, порушене в пункті 1 звернення ОСОБА_1 , військова частина НОМЕР_1 повідомила: «відповідно до пункту 3 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 № 550 - до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений). Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода не визначається з індексації» (а.с.19-20).
Вважаючи таку відповідь протиправною відмовою у вирішенні порушених питань в пункті 1 звернення від 08.09.2023, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду та просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути пункт 1 звернення від 08.09.2023 із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР від 02.10.1996.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції покликався на те, що військова частина НОМЕР_1 не знайшла ні правових підстав, ні можливості для сприяння ОСОБА_2 у реалізації його прав та інтересів, про що повідомила позивача у встановлений строк і у встановленому порядку.
Більше того, суд вважає, що питання, порушені ОСОБА_1 перед військовою частиною НОМЕР_1 , у пункті 1 його звернення від 08.09.2023, взагалі не могли бути вирішені в порядку, визначеному Законом № 393/96-ВР, оскільки існує спір про розмір щомісячної додаткової грошової винагороди, виплаченої ОСОБА_1 у 2015 - 2017 роках, під час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_2 .

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства у силу приписів частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 40 Конституції України закріплено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права на звернення регулює Закон України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР), за приписами частини першої статті 1 якого громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
У силу вимог частини другої цієї статті, військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.
Згідно зі статтею 3 Закону № 393/96-ВР заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - це письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
У силу вимог статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Відповідно до статті 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Згідно зі статтею 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Зі змісту наведених правових норм видно, що кожен має право звернутися із заявою, скаргою чи пропозицією до органу державної влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадової особи. Цьому праву відповідає обов`язок відповідних суб`єктів своєчасно, об`єктивно розглянути звернення, надати обґрунтовану та вичерпну відповідь по кожному з поставлених у зверненні питань, або, у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою, роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення чи передати її на розгляд до іншого органу, до повноважень якого віднесено вирішення порушених у зверненні питань.

Такий виносок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16, від 19 листопада 2019 року у справі № 813/1761/16, від 31 липня 2020 року у справі № 826/3849/16 та від 17 вересня 2020 року у справі № 802/2001/16-а.

Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що позивач і відповідач є суб`єктами правовідносин у сфері звернень громадян з відповідними правами й обов`язками, зокрема з правом позивача скерувати звернення й обов`язком відповідача розглянути його і надати на нього відповідь.

Як встановлено судом, заява ОСОБА_1 від 08.09.2023, подана у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР, була своєчасно розглянута відповідачем з наданням заявнику письмової відповіді № 36/116 від 12.10.2023.
При цьому, тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 повідомив, що заява позивача опрацьована фінансово-економічною службою військової частини, і, з покликанням на відповідні норми законодавства, надав відповіді на питання, порушенні в зверненні.

Що стосується пункту 1 заяви позивача, який стосується предмету цього судового спору і в якому ОСОБА_1 просив здійснити перерахунок та провести виплату йому щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 01.04.2015 по 30.07.2017 в розмірі 60% місячного грошового забезпечення з урахуванням індексації, то відповідач відповідні вимоги визнав необґрунтованими, покликаючись на те, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , а військова частина НОМЕР_1 наразі здійснює виплати військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 , лише на тій підставі, що військова частина НОМЕР_2 з 01.01.2020 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована лише на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 (на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 821 від 28.12.2019).

У зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що військова частина НОМЕР_1 не знайшла ні правових підстав, ні можливості для сприяння ОСОБА_1 у реалізації його прав та інтересів, про що повідомила позивача у встановлений строк і у встановленому порядку.

Крім того відповідач у відповіді на звернення зазначив, що до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений), з огляду на що індексація не враховується при визначенні суми щомісячної додаткової грошової винагороди.
На обґрунтування такої своєї позиції відповідач покликався на норми пункту 3 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 550 від 24.10.2016.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що існує спір про розмір щомісячної додаткової грошової винагороди, виплаченої ОСОБА_1 у 2015-2017 роках, під час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , у зв`язку з чим питання, порушені ОСОБА_1 перед військовою частиною НОМЕР_1 , у пункті 1 його звернення від 08.09.2023, взагалі не могли бути вирішені в порядку, визначеному Законом №393/96-ВР, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що норми Закону № 393/96-ВР передбачають те, що отримувач звернення у місячний строк від дня надходження відповідного звернення зобов`язаний в межах своїх повноважень: 1) об`єктивно, всебічно і вчасно розглянути заяву громадянина, який звернувся до нього з такою заявою, 2) прийняти за результатами такого розгляду відповідне рішення та 3) повідомити заявника про наслідки розгляду його звернення.
Тобто, належним розглядом звернення громадянина вважатиметься безумовне виконання чітко визначеної законодавцем сукупності зазначених дій протягом строків, встановлених статтею 20 Закону № 393/96-ВР.
При цьому, отримувач звернення наділений певною свободою розсуду при прийнятті рішення по суті звернення заявника. Іншими словами, такий суб`єкт може прийняти рішення, як про обґрунтованість прохання заявника, так і про його безпідставність. Відповідно, сприяння заявнику у реалізації його прав та інтересів надається лише у тому випадку, якщо отримувач звернення дійде висновку про наявність у заявника, закріплених чинним законодавством прав та/або інтересів, які були порушені, і можуть бути поновлені, або реалізовані за його безпосереднього втручання.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відповідь відповідача у листі № 36/116 від 12.10.2023 на пункт 1 заяви позивача від 08.09.2023 узгоджуються з вимогами Закону України «Про звернення громадян», оскільки звернення розглянуто уповноваженою особою, у строки, що передбачені Законом, з наданням чітких, аргументованих та виключних відповідей на поставлене позивачем питання, у зв`язку з чим неправомірність дій відповідача у цьому випаду відсутня, а отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Щодо доводів апелянта про протиправність відмови у задоволенні його клопотання про звільнення від сплати судового збору та відстрочення сплати судового збору колегія суддів зазначає таке.

Апелянт просить врахувати висновки Верховного Суду у постанові від 27.07.2023 у справі № 460/1726/20, в якій зазначено таке.
У разі подання клопотання про звільнення від сплати судового збору або відстрочення його сплати суд повинен надати йому оцінку з урахуванням поданих заявником доказів на його обґрунтування та вирішити шляхом задоволення / відмови із наведенням відповідних підстав.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.
Частиною другою статті 8 Закону «Про судовий збір» визначено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Верховний Суд наголосив, що аналіз указаних норм дозволяє дійти висновку, що суд може своєю ухвалою звільнити, відстрочити чи розстрочити сплату судового збору лише на підставі відповідного клопотання учасника справи.
При цьому, процесуальні норми КАС України покладають на суд обов`язок розглянути заявлені сторонами клопотання та з урахуванням кожного окремого випадку навести мотиви щодо їх задоволення чи відмови у їх задоволенні відповідно до норм чинного законодавства.
Колегія суддів констатувала, що апеляційний суд, вирішивши заявлене позивачем клопотання про звільнення від сплати судового збору та відмовивши у його задоволенні, не застосував правових наслідків, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України, оскільки позивач, фактично, не усунув недоліки апеляційної скарги.
Натомість суд апеляційної інстанції відкрив апеляційне провадження у справі, та без наявності відповідного клопотання вирішив відстрочити позивачу сплату судового збору до прийняття апеляційним судом рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги позивача.
У зв`язку з чим, постановою Верховного Суду від 27.07.2023 у справі № 460/1726/20 скасовано постанову апеляційного суду від 02.11.2020.

З наведеного видно, що апелянт вважає, що відмовляючи у задоволенні його клопотання, суд першої інстанції, повинен був застосувати відповідні правові наслідки передбачені пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України, оскільки позивач, фактично, не усунув недоліки апеляційної скарги.
І відповідно, таке процесуальне порушення є підставою для скасування рішення суду.
Разом з тим колегія суддів апеляційного суду зазначає, що згідно частини другої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті спору, покликання апелянта на те, що судом не застосовано правові наслідки передбачені пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України, а тому не бере до уваги як обставину, яка може бути підставою для скасування судового рішення.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що зазначені доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення суду першої інстанції не співвідносяться та не відповідають вимогам апеляційної скарги щодо задоволення позовних вимог повністю шляхом визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у вирішенні порушених питань в пункті 1 звернення від 08.09.2023, наданого у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути пункт 1 звернення від 08.09.2023 із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору ґрунтувалося на тих обставинах, що на утриманні у позивача багатодітна сім`я, троє неповнолітніх дітей, непрацююча дружина, а позивач є пенсіонером, який звільнений зі служби за станом здоров`я та є учасником бойових дій.

З урахуванням наданих доказів та наведених позивачем обґрунтувань про звільнення від сплати судового збору, колегія суддів вважає що наведені обставини давали можливість звільнити позивача від сплати судового збору, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення до Державного бюджету України з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 1073,60 грн підлягає скасуванню. 

У решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року в адміністративній справі № 460/25824/23 в частині стягнення до Державного бюджету України з ОСОБА_1 суми судового збору у розмірі 1073,60 грн скасувати.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин