Постанова
Іменем України
 
01 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 442/7587/21
провадження № 61-2283св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,     
розглянув у порядку письмового позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року у складі судді Курус Р. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у складі колегії суддів  Крайник Н. П.,Левика Я. А., Шандри М. М.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Вказував, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується cвідоцтвом про право на спадщину від 11 травня 2016 року. У зазначеному будинку зареєстровані та проживають відповідачі, які не є членами його сім`ї чи співвласниками житлового будинку. Реєстрація та проживання відповідачів у житловому будинку створюють йому перешкоди у користуванні будинком, оскільки вони займають значну частину житлової площі, чим перешкоджають йому та його сім`ї у проживанні в спірному будинку та розпорядженні майном на власний розсуд.
 
Відповідачі були зареєстровані у житловому будинку за життя ОСОБА_6 , яка була попереднім власником житлового будинку та після смерті якої він успадкував спірне майно. Звертав увагу суду на те, що чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачалося переходу прав та обов`язків попереднього власника до нового в частині збереження користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку його зміни.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
21 червня 2022 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області позов ОСОБА_2 задоволено. Ухвалено усунути  ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком  АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1  із вказаного житлового будинку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
12 грудня 2023 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 залишено без задоволення.Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області                   від 21 червня 2022 року залишено без змін.
 
Судові рішення мотивовані тим, що реєстрація відповідачів у належному позивачу будинку порушує його ( ОСОБА_2 ) право власності на зазначене майно, яке підлягає захисту в судовому порядку. Позивач як власник житлового будинку категорично заперечує проти проживання у ньому відповідачів, які вселилися у спірне житлове приміщення за згодою попереднього власника ОСОБА_6 , яка померла, відтак обставини, що надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні, припинилися з часу проведення державної реєстрації права власності на спірне житло за позивачем.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
12 лютого 2024 грудня ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду                                від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі                 № 754/613/18-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, від 01 березня             2023 року у справі № 296/1389/21, від 10 березня 2021 року у справі                                        № 715/574/20, від 19 травня 2021 року у справі № 712/4380/20, від 31 серпня                 2022 року у справі № 554/2412/19, від 13 листопада 2019 рокуу справі № 369/9908/15-ц, про те, що при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, так і зважати на те, що сам факт  припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін;  при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
 
Спірний житловий будинок єдине житло відповідачів, належав бабі заявника. Його мати ОСОБА_4 проживала у будинку з дитинства та піклувалася про свою матір (його бабу) ОСОБА_6 , утримувала будинок в належному стані. Виселення відповідачів не відповідає принципу пропорційності, передбаченому статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                                від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція). 
 
Він як особа з інвалідністю ІІ групи з дитинства не має іншого житла, внаслідок задоволення позову залишається безхатченком. Позивач з родиною проживає за іншою адресою та не обґрунтував необхідності самостійного проживання у спірному будинку. Наявність у його батьків однокімнатного будинку загальною площею 44,0 кв. м, житловою - 28,3 кв. м, непридатного для проживання, не свідчить про забезпечення його житлом. 
 
Втручання у право на повагу до житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою. Факт припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє особу права користування займаним приміщенням. 
 
Відзиву на касаційну скаргу не подано.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_2 є власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом                  від 11 травня 2016 року, виданим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О. В. та зареєстрованим у реєстрі за № 204.
 
У будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 . 
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до                              ОСОБА_2 та Нагуєвицької сільської ради про визнання за нею права власності на частину майна колишнього колгоспного двору на АДРЕСА_1 . Постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 442/7960/17 у задоволенні позову                     ОСОБА_4 відмовлено.
 
Згідно із довідкою до акта Медико-соціальної експертної комісії  (далі - МСЕК) серії 12ААА № 357011 від 30 березня 2017 року відповідачу ОСОБА_1 ,                                ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено ІІ групу інвалідності з дитинства безтерміново.
 
Згідно довідки Нагуєвицької сільської ради від 31 травня 2022 року № 126                  ОСОБА_4 здійснює фактичний догляд за сином ОСОБА_1 та проживає з ним в одному будинку на АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до довідки до акта МСЕК серії 12ААВ № 607298 від 07 квітня                          2022 року відповідачу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено ІІІ групу інвалідності загального захворювання до 01 травня 2023 року.
 
Відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок на                     АДРЕСА_1 загальною площею 44,0 кв. м, житловою - 28,3 кв. м, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 серпня 2021 року № 272626984. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.  
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.              
           
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
 
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
 
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
У статті 9 Житлового кодексу (далі - ЖК) України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
 
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
 
Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
 
У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
 
Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
 
Під час вирішення питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
 
Згідно із частиною другою статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
 
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК України). 
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).
 
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено
у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
 
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом
у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 
 
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
 
Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
 
Однак згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛу справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
 
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року ЄСПЛвизначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»                        від 11 січня 1995 року, пункт 63).
 
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
 
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
 
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
 
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).
 
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
 
ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції в інших справах, зокрема проти України,  коли у контексті провадження про виселення з житла заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 51 і 52; рішення у справах «Дакус проти України», заява № 19957/07, пункти 52 і 53,                         від 14 грудня 2017 року та «Садов`як проти України», заява № 17365/14, пункти 34 і 35, від 17 травня 2018 року. 
 
Також у рішенні від 08 лютого 2024 року в справі «Єсічко та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що у своїй аргументації суд не розглянув аргументи заявників щодо нестабільності їхньої ситуації чи особливостей обставин, за яких вони переїхали у спірну кімнату. Суд також жодним чином не вказав, що він намагався оцінити бажання позивача - органу державної влади - звільнити спірну кімнату на користь незазначених третіх сторін попри твердження заявників, що збереження цього житла було життєво важливим питанням для них. ЄСПЛ зазначив, що не може визнати, що національні органи влади навели «достатні підстави», аби довести існування «нагальної суспільної потреби» у спірному рішенні про виселення або обґрунтованість «пропорційності» такого виселення у розумінні статті 8 Конвенції.
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2                            статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
 
Враховуючи те, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям особи в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами. 
 
Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22,                                    від 01 березня 2023 року у справі № 296/1389/21, від 10 березня 2021 року у справі № 715/574/20, від 19 травня 2021 року у справі № 712/4380/20,                               від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19, від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц, про те, що при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін;  при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
 
Колегія суддів зауважує, що факт переходу права власності на будинок до іншої особи як такий не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі й колишніх. 
 
Законність виселення, яке фактично  є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
 
У справі, що розглядається, ОСОБА_1  - член сім`ї колишнього власника будинку на АДРЕСА_1 , є особою з інвалідністю ІІ групи з народження, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб. 
 
ОСОБА_1 не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні.
 
Виселення  ОСОБА_1 може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням його стану здоров`я та доходів особи з інвалідністю, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.
 
Суди не встановили достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав ОСОБА_2 як власника житла на користування будинком, у якому він не проживає та зареєстрований в будинку на АДРЕСА_2 , шляхом серйозного втручання у право ОСОБА_1  на повагу до житла, яким він користується з народження. 
 
Суди не мотивували висновки про те, яким чином рішення про виселення                        ОСОБА_1 збалансовує інтереси власника житла ОСОБА_2 та відповідача  ОСОБА_1 , який не має іншого житла, а, отже, у разі задоволення позовних вимог щодо його виселення стане безхатьком. 
 
З огляду на характер родинних відносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (позивач рідний дядько ОСОБА_1 ; колишній власник будинку була матір`ю позивача та бабою заявника) та зважаючи на вказані у позовній заяві обставини, позивач як до, так і після прийняття спадщини був обізнаний про обтяження будинку на АДРЕСА_1 правом користування житлом членів сім`ї колишнього власника, тобто позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при прийнятті спадщини. 
 
Отриманий позивачем у спадок будинок не є єдиним можливим місцем його проживання, а для відповідача  ОСОБА_1 як особи з інвалідністю, що потребує соціального захисту, спірний будинок єдине житло, із яким він має правовий зв`язок з народження, тому незалежно від правового режиму власності на будинок це є достатньою підставою для того, щоб вважати йогожитлом відповідача  ОСОБА_1 у розумінні статті 8 Конвенції.  
 
Соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю нарівні з іншими громадянами, а тому з метою реалізації ОСОБА_1 прав та свобод людини і громадянина та забезпечення його як особи з інвалідністю житлом, Верховний Суд за встановлених судами у справі обставин, які не потребують додаткового дослідження, висновує про відмову у позові  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення. 
 
Стосовно задоволення позову про виселення  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , необхідно зазначити таке. 
 
Суди встановили, що у власності  ОСОБА_3 є житловий будинок на                            АДРЕСА_1 загальною площею 44,0 кв. м, житловою - 28,3 кв. м.
Оцінюючи виселення  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5  з житлового будинку на АДРЕСА_1 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суди встановили, що припинення права користування відповідачами спірним житлом шляхом їх виселення відповідає такому критерію, з огляду на наявність у вказаних осіб власного житла. 
Між ОСОБА_2 як власником будинку й   ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5  відсутня домовленість щодо проживання відповідачів у будинку на АДРЕСА_1 . Останні позбавили позивача права користування та розпорядження будинком, тому при вирішенні справи в цій частині суди дотрималися балансу інтересів кожної зі сторін. 
Оцінка придатності будинку на АДРЕСА_3 як житла в цілому, його здатності забезпечити житлом сім`ю у складі трьох осіб ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) надана судами попередніх інстанцій та не може бути предметом оцінки Верховним Судом, який є судом права, а не факту, і, діючи в межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
 
В цій частині вирішення справи судові рішення залишаються без змін. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Статтею 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша).
 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя).
 
Верховний Суд вважає за необхідне скасувати оскаржувані судові рішення у частині задоволення позову щодо  ОСОБА_1 та відмовити у вказаній частині позову.
 
В іншій частині оскаржувані судові рішення залишаються без змін відповідно до статті 410 ЦПК України.
 
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року зупинено дію рішенняДрогобицького міськрайонного суду Львівської областівід 21 червня 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року до закінчення касаційного провадження, а за наслідками касаційного перегляду справи відмовлено у позові лише щодо ОСОБА_1 , Верховний Суд поновлює дію оскаржуваних судових рішень в частині задоволених вимог до інших відповідачів. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково. 
 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 рокускасувати у частині позовних вимог до  ОСОБА_1 .
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення відмовити.
 
В іншій частині рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду                     від 12 грудня 2023 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду                     від 12 грудня 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач | О. М. Ситнік
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| Є. В. Петров
| В. В. Пророк