ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/2515/20  Номер провадження 22-ц/814/1799/24	Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко  Г.В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
Головуючого - судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:   Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І.В.
учасники справи:
відповідач ОСОБА_1 
представник відповідача - адвокат Невинний І.І. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції  цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Летючого Віктора Петровича 

на  рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 січня 2024 року, ухвалене суддею Андрієнко Г.В., повний текст рішення складено  - 17 січня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:
17 лютого 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Летючий В.П. звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив суд стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 21 520,82 грн. та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. 
Позовна заява мотивована тим, що 17.02.2014 року близько 21.год. 00 хв. на автодорозі Харків-Охтирка в с. Подворки Дергачівського району Харківської області водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Хюндай Акцент», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , внаслідок чого ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого осколкового перелому обох кісток правої гомілки зі зміщенням, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, гостра закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку, забійна рана, садна, гематома. Вказана подія була внесена 18.02.2014 року до ЄРДР Дергачівським ГУ МВС України у Харківській області за №12014220280000239 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Постановою старшого слідчого СВ Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області Ільїна О.В. від 03.02.2016 року зазначене кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу злочину. У зв`язку з лікуванням позивач змушений був нести витрати, що полягають у придбанні ліків, медичних засобів, засобів гігієни, трансплантатів у сумі 21 520,82 грн. 
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.03.2020 року відкрито провадження у даній справі, справа призначена до розгляду на 12.05.2020 року об 11-00 год. (а.с. 25).

У відзиві на позов, який надійшов 30.04.2020 року до Московського районного суду м. Харкова, відповідач ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позову до нього про стягнення майнової шкоди у розмірі 21520,82 грн. та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦПК України (а.с. 31-33).

19.04.2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Летючий В.П. подав до Московського районного суду м. Харкова клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія», а також уточнену позовну заяву про стягнення шкоди, в якій вказав, що ОСОБА_2 стало відомо 03.02.2021 року під час судового засідання про те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». За таких обставин з ПрАТ «УПСК» просив стягнути шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, що складається із витрат, пов`язаних з придбанням ліків, медичних засобів , засобів гігієни, трансплантантів в сумі 21 520,82 грн., та моральну шкоду в сумі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, у сумі 1076,04 грн. Зі ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь 98 923,96 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 57,58-59).

Розпорядженням Верховного Суду від 08.03.2022 №2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Московського районного суду м. Харкова - Октябрському районному суду м. Полтави.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 28.04.2023 року, головуючим суддею (суддею доповідачем) визначено Андрієнко Г.В. (а.с. 98).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 11.05.2023 року справу прийнято до провадження, призначено судове засіданні на 09.08.2023 року о 13-20 год., з повідомленням сторін (а.с. 100).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 січня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо -транспортної пригоди - задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 5 000 (п`ять) гривень.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. 
У задоволенні позовних вимог до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відмовлено у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок отриманих тілесних ушкоджень підлягає відшкодуванню відповідачем ОСОБА_1 як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки останній у судовому засіданні не довів, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто, будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження умислу потерпілого на настання у нього тілесних ушкоджень внаслідок ДТП чи непереборної сили, що спричинили ДТП, що звільняло б його від відповідальності за заподіяння моральної шкоди,  відповідач суду не надав.
Суд першої інстанції в частині вимог до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» встановив, що ОСОБА_2 без поважних причин пропустив строк звернення до суду вимогами до страхової компанії та присічний строк не може бути поновлений, тому у задоволенні позовних вимог до страхової компанії необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду , оскільки ЗУ « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є спеціальним законом та саме він повинен застосовуватися до даних правовідносин. 
       Заява ОСОБА_1 про застосування позовної давності судом першої інстанції відхилена, оскільки згідно ч.3 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Враховуючи всі зібрані та оцінені у справі докази, суд першої інстанції визнав, що позивач поніс моральні страждання у зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, після отриманої травми та лікування у нього погіршився звичайний життєвий уклад, він довгий час відчував значні болі, змушений був прибігти до тривалого лікування та реабілітації, тому суд першої інстанції визнав розмір 5 000 гривень достатньою компенсацією для відновлення життєдіяльності та справедливості, враховуючи, що моральні страждання були завдані майже 10 років потому та дії ОСОБА_1 , вина якого не доведена у ДТП.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Летючий В.П., посилаючись напорушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції - змінити, стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 98 923,96 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення спричиненої матеріальної та моральної шкоди з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не оскаржує, хоча й зауважує, що суд зазначив помилкову підставу такої відмови як пропуск строку звернення до суду. Насправді ж позивач пропустив не строк звернення до суду, а присічний строк звернення до страховика із заявою про відшкодування шкоди, завданої застрахованою собою. Щодо розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідача ОСОБА_1 , то позовна заява містить підтверджені належними доказами доводи про те, що відповідач ОСОБА_1 , 17.02.2014 року, керуючи автомобілем «Хюндай Акцент» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на позивача, в результаті чого останньому були спричинені тілесні ушкодження - закритий осколковий перелом обох кісток правої гомілки із зміщенням, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, гостра закрита черепно-мозкова травма-струс головного мозку, забійна рана, садна, гематома. Судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 як володілець джерела підвищеної небезпеки зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини та про відсутність підстав для застосування позовної давності, оскільки заявлені вимоги про шкоду, завдану здоров`ю потерпілого. Разом з тим, розмір стягнутої із ОСОБА_1 моральної шкоди (5 000 грн.) є явно несправедливим, неадекватним та неспівмірним із глибиною фізичних страждань, моральних страждань, перенесених позивачем внаслідок отриманих ушкоджень здоров`я, тривалістю лікування, необхідністю на тривалий час змінювати звичний життєвий уклад, втраченим заробітком, врешті - поведінкою заподіювача шкоди. Вказує, що у зв`язку з отриманими ушкодженнями здоров`я ОСОБА_2 проходив тривале лікування: - з 17.02.2014 р. по 18.04.2014 р. - в КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. Мещанінова»; - з 19.04.2014 р. по 07.08.2014 р. - в КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 11»; - з 12.01.2015 р. по 24.02.2015 р. - в КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. Мещанінова». Тобто, лише на стаціонарному лікуванні позивач перебував понад 6 місяців. Під час лікування ОСОБА_2 переніс ряд хірургічних операцій, в т. ч. остеосинтез із встановленням імплантантів. ОСОБА_2 спричинена моральна шкода, яка полягає у перенесених тривалих фізичних болях, яких він зазнав внаслідок отриманих ушкоджень здоров`я. Тривалий час будь-яке звичайне для здорових людей навантаження також викликало у позивача болі та дискомфорт. Крім того, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які ОСОБА_2 переніс від усвідомлення того, що внаслідок отриманих ушкоджень здоров`я його фізичні можливості тривалий час були обмеженими в порівнянні з можливостями, які він мав до скоєння відповідачем наїзду на нього. Внаслідок необхідності тривалого лікування у ОСОБА_2 був порушений звичний життєвий уклад, він не міг в цей час займатися своїми звичними справами, поніс втрати у вигляді неодержаного заробітку, що призвело до додаткових моральних страждань. Крім того, додаткові моральні страждання викликані поведінкою відповідача, який не вжив бодай якихось заходів для відшкодування спричиненої позивачу шкоди. 

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 17.02.2014 року близько 21 год. 00 хв. на автодорозі Харків-Охтирка в с. Подворки Дергачівського району Харківської області водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Хюндай Акцент» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , внаслідок чого ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого осколкового перелому обох кісток правої гомілки із зміщенням, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, гостра закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку, забійна рана, садна, гематома (а.с. 6-10). 

Вказана подія була внесена 18.02.2014 року до ЄРДР Дергачівським ГУ МВС України у Харківській області за №12014220280000239 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Постановою старшого слідчого СВ Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області Ільїна О.В. від 03.02.2016 року зазначене кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу злочину (а.с. 5). 

У постанові про закриття кримінального провадження зазначено, що згідно висновку судово-автотехнічної еекспертизи №5930 від 26.06.2014 року в даній дорожній ситуації дії водія ОСОБА_2 з моменту виникнення небезпеки для його подальшого руху не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_1 шляхом застосування своєчасного гальмування, тобто шляхом виконання вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. В діях водія ОСОБА_2 в даній ДТП не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б знаходилися з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. 

У подальшому позивач проходив тривале лікування в медичних закладах та переніс ряд хірургічних операцій, в тому числі, остеосинтез із встановленням імплантатів. У зв`язку з лікуванням поніс витрати на загальну суму 21 520, 82 грн. 

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ОСОБА_1 булазастрахована, що підтверджено договором страхування, поліс №АС/1972680, укладеним з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», термін дії з 14.09.2013 р. по 13.09.2014 р., ліміт відповідальності за шкоду, спричинену здоров`ю - 100 000 грн., за шкоду заподіяну майну -50 000 грн., франшиза - 0 грн. (а.с. 49).

З аналізу наданих суду документів вбачається, що належними доказами витрат на лікуваня не можуть бути квитанції на суму 5 640 грн., а саме кошти, сплачені на рахунок Благодійного фонду «Меценат» на суму 200 грн., 40 грн. і 2 400 грн. Аналіз зазначених квитанцій засвідчує, що на них відсутні дати сплати цих коштів та за призначеням платежу значиться «добровільне благодійне пожертвування» (а.с. 11-14). До матеріалів справи на підтвердження суми понесених витрат долучено платіжне доручення №432 від 25.02.2014 року на суму 7850 грн., де платником зазначається ППО ПАТ «Харківська ТЕЦ 5», тобто ці вирати позивач не ніс. Таким чином, доведена сума витрат на лікування складає 8 030,82 грн., проте, дана сума не може бути стягнута з ПрАТ «УПСК» у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а до відповідача ОСОБА_1 таких вимог не заявлялося. 

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору. 
Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).

За приписами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Факт завдання шкоди здоров`ю/майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала.

Позадоговірна (деліктна) відповідальність, яка є видом цивільно-правової відповідальності, настає при існуванні складу правопорушення, що включає такі елементи, як: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Разом з тим, частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим мають однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція завдавача шкоди.

Отже, для відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, достатньо лише трьох підстав: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

Дані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, що наведена у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тлумачення частини другої статті 1187 ЦК України свідчить про те, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України  джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб , а згідно частини 2 цієї ж норми шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з частиною 2 статті 1187 та частиною 2 статті 1168 Цивільного кодексу України, особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, угода підряду, оренди і т. п.) володіє транспортним засобом чи механізмом, який створює підвищену небезпеку при зберіганні, використанні або утриманні, незалежно від вини такої особи, відшкодовує моральні збитки через смерть фізичної особи її найближчим родичам - чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також тим, хто проживав з нею однією родиною.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до  статті 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Вказаною статтею також встановлено, що страхове відшкодування страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Отже, за змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 2231, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

У пункті 35.1 статті 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбаченихстаттею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: 
- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;
- вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону);
- невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди;
- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

У постанові від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. 

Стосовно відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з наступного. 

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Так, пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша ст. 1168 ЦК України).

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Окремо суд першої інстанції акцентува увагу на тому, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Щодо посилання відповідачів на необхідність відмови у позові у зв`язку із спливом строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Зазначені загальні правові висновки щодо порядку застосування позовної давності є усталеними у судовій практиці та у позиціях Верховного Суду.

Відповідно до ч.3 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Між тим, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру присудженої моральної шкоди, з наступних підстав.

Виходячи з доводів апеляційної скарги, предметом апеляційного перегляду є законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанціії в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 5 000 гривень.

Згідно уточненої позовної заяви (а.с. 58-59) позивачем ОСОБА_2 заявлена вимога до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 98 923,96 грн.

Як встановлено судом першої інстанції і не заперечується сторонами справи, що 17.02.2014 року близько 21 год. 00 хв. на автодорозі Харків-Охтирка в с. Подворки Дергачівського району Харківської області водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Хюндай Акцент» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , внаслідок чого ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого осколкового перелому обох кісток правої гомілки із зміщенням, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, гостра закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку, забійна рана, садна, гематома (а.с. 6-10). 

Вказана подія була внесена 18.02.2014 року до ЄРДР Дергачівським ГУ МВС України у Харківській області за №12014220280000239 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Постановою старшого слідчого СВ Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області Ільїна О.В. від 03.02.2016 року зазначене кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу злочину (а.с. 5). 

У постанові про закриття кримінального провадження зазначено, що згідно висновку судово-автотехнічної еекспертизи №5930 від 26.06.2014 року в даній дорожній ситуації дії водія ОСОБА_2 з моменту виникнення небезпеки для його подальшого руху не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_1 шляхом застосування своєчасного гальмування, тобто шляхом виконання вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. В діях водія ОСОБА_2 в даній ДТП не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б знаходилися з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. 

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що як зазначено у постанові про закриття кримінального провадження, із показів водія ОСОБА_1 , які не спростовані потерпілою стороною, слідує, що пішохід ОСОБА_2 перетинав дорогу не на пішохідному переході, в напрямку зліва-направо відносно напрямку руху автомобіля ОСОБА_1 . 

Задовольняючи частково позов в частині стягнення моральної шкоди, завданої в ДТП, суд першої інстанції виходив з того, що позивач поніс моральні страждання у зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, після отриманої травми та лікування у нього погіршився звичайний життєвий уклад, він довгий час відчував значні болі, змушений був прибігти до тривалого лікування та реабілітації, при цьому, суд першої інстанції визнав розмір 5 000 гривень достатньою компенсацією для відновлення життєдіяльності та справедливості, враховуючи, що моральні страждання були завдані майже 10 років потому та дії ОСОБА_1 , вина якого не доведена у ДТП.

Проте, колегія суддів не погоджується з мотивами суду першої інстанції, на підставі яких він прийшов до такого висновку, та з розміром моральної шкоди.

Як правильно прийшов до висновку суд першої інстанції, у відповідності до вимог ч.3 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Отже, така обставина як звернення позивача до суду через 6 років після ДТП та після 4-х років після закриття кримінального провадження за фактом ДТП, не є законною підставою для зменшення розміру моральної шкоди. 

Закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що, як зазначив суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував дії ОСОБА_1 , вина якого не доведена у ДТП, проте, в цій частині суд першої інстанції допустив протиріччя, оскільки, як зазначалося ним вище, для відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, достатньо лише трьох підстав: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою, вина заподіювача шкоди не вимагається, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). 

Як вважає колегія суддів, при визначенні розміру моральної шкоди у даному випадку слід виходив із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача та з урахуванням особи відповідача ОСОБА_1 та обставин ДТП, зокрема, що він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_2 шляхом застосування своєчасного гальмування, тобто шляхом виконання вимог п.12.3. Правил Дорожнього руху України, а також того, що пішохід ОСОБА_2 перетинав дорогу не на пішохідному переході.

Як вбачається з матеріалів справи і це не заперечується стороною відповідача, у зв`язку з отриманими ушкодженнями здоров`я у результаті ДТП потерпілий ОСОБА_2 проходив тривале лікування: - з 17.02.2014 р. по 18.04.2014 р. - в КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. Мещанінова»; - з 19.04.2014 р. по 07.08.2014 р. - в КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 11»; - з 12.01.2015 р. по 24.02.2015 р. - в КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. Мещанінова», отже, лише на стаціонарному лікуванні позивач перебував понад 6 місяців, під час лікування він переніс ряд хірургічних операцій, в т. ч. остеосинтез із встановленням імплантантів, що доводить спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає у перенесених тривалих фізичних болях, яких він зазнав внаслідок отриманих ушкоджень здоров`я, усвідомлення того, що внаслідок отриманих ушкоджень здоров`я його фізичні можливості тривалий час були обмеженими в порівнянні з можливостями, які він мав до скоєння відповідачем наїзду на нього.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2019 року у справі №352/342/17, при визначенні підстав для відшкодування розміру моральної шкоди з урахуванням обставин ДТП, дій потерпілого.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції як 5 000 грн., підлягає збільшенню до розміру 30 000 грн., рішення суду першої інстанції слід змінити. 
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Позивач на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду даної справи.

При подачі апеляційної скарги судовий збір підлягав сплаті у розмірі 1261,20 грн. У разі часткового задоволення позовних вимог у розмірі (30,33%) підлягає стягненню судовий збір у розмірі 382,52 грн. з відповідача на користь держави.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п.3,4, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:
      
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Летючого Віктора Петровича - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 січня 2024 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 5 000 (п`ять) гривень - змінити, збільшити розмір моральної шкоди з 5 000 гривень на 30 000 гривень.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 382,52 грн. за розгляд справи в апеляційному суді.
В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 січня 2024 року не оскаржувалося та не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 13 травня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов О.А. В. М. Триголов