П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/15894/23	

Перша інстанція: суддя Корой С.М.,
повний текст судового рішення
складено 05.01.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача:                                               Танасогло Т.М.,
суддів:                                                                  Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до  Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В :
У липні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (надалі - позивачки, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) звернулись до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України (відповідач, ДКС України), у якому позивачки просили суд:
- визнати дії Державної казначейської служби України щодо реєстрації нових стягувачів по виконавчому листу № 522/8741/13-ц від 27.11.2020 року у бюджетній програмі КПКВК 3504040 “Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою” неправомірними;
- зобов`язати Державну казначейську службу України зареєструвати нових стягувачів за виконавчим листом № 522/8741/13-ц від 27.11.2020 року у бюджетній програмі КПКВК 3504030 “Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб” датою надходження виконавчого листа до ДКС України 13 серпня 2021 року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі вказували, що виконання постанови Одеського апеляційного суду по цивільній справі № 522/8741/13-ц від 03.10.2019р. про відшкодування шкоди, завданих громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхозяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб здійснювалось ДКС України і забезпечувалось однойменною бюджетною програмою КПКВК 3504030. Цивільна справа №522/8741/13-ц розглядалась судами в категорії «Про відшкодування шкоди, з них: завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, що прямо вказано на титульних сторінках судових рішень по указаній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень. За цією ж категорією справи винесена й постанова Одеського апеляційного суду від 16.11.2020р., якою стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_3 3% річних за прострочення повернення грошових коштів у сумі 198330,33 доларів США. Однак, відповідачем протиправно здійснюється виконання даного рішення – постанови Одеського апеляційного суду від 16.11.2020р. за виданим 27.11.20220р. Приморський районним судом м. Одеси виконавчим листом, за програмою КПКВК 3504040 “Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою”, а не за програмою КПКВК 3504030, стягувача за яким було замінено на позивачок відповідною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, мотивуючи тим, що позивачі вважають, що казначейство незаконно включило (зареєструвало) їх як “нових стягувачів” за виконавчим листом до виконання за рахунок КПКВК 3504040. Метою для внесення відомостей про виконавчий лист до обліку за бюджетною програмою КПКВК 3504040 є забезпечення прав визначеного ним стягувача на виконання рішення у порядку черговості його надходження. Разом із тим, позивачі стверджують, що дані про “нових стягувачів” за виконавчим листом від 27.11.2020 у справі № 522/8741/13-ц нібито включені до виконання за КПКВК 3504040. Казначейство повідомляє, що ця інформація не відповідає дійсності. За КПКВК 3504040 обліковується Виконавчий лист, стягувачем за яким визначений ОСОБА_3 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не включені до відповідного обліку (у термінології позивачів не “зареєстровані”), оскільки виконавчий лист, виданий 27.11.2020 у справі № 522/8741/13-ц, передбачає стягнення з Державного бюджету на користь ОСОБА_3 трьох процентів річних за прострочення повернення грошових коштів. Згідно із наданою Казначейству ухвалою Приморського районного суду від 12.12.2022, замінено стягувача ОСОБА_3 на стягувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа у справі № 522/8741/13-ц. Однак, цією ухвалою не вирішено питання про визначення частки до стягнення щодо кожного правонаступника, а також не зазначено, що право стягнення є солідарним. З цього приводу Казначейство інформувало адвоката позивачів у листі від 25.01.2023 № 5-06-06/1430.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2  відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачі подали на зазначене судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції під час ухвалення рішення у справі норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, навівши фактично аналогічні обставини та доводи тим, які були вказані у позові, апелянти наголошують на протиправності дій відповідача щодо реєстрації нових стягувачів – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по виконавчому листу №522/8741/13-ц від 27.11.2020р. що виконання постанови Одеського апеляційного суду по цивільній справі № 522/8741/13-ц від 16.11.2020р. про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_3 3% річних за прострочення повернення грошових коштів у сумі 198330,33 доларів США, у бюджетній програмі КПКВК 3504040 “Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою”, оскільки, на їх думку виконання цього судового рішення має здійснюватися за бюджетною програмою КПКВК 3504030. Скаржники зауважують, що дана цивільна справа №522/8741/13-ц, розглядалась судами в категорії «Про відшкодування шкоди, з них: завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, що прямо вказано на титульних сторінках судових рішень по указаній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень. За цією ж категорією справи винесена й постанова Одеського апеляційного суду від 16.11.2020р. Однак, відповідачем протиправно здійснюється виконання даного рішення – постанови Одеського апеляційного суду від 16.11.2020р. за виданим 27.11.20220р. Приморський районним судом м. Одеси виконавчим листом, за програмою КПКВК 3504040 “Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою”, а не за програмою КПКВК 3504030, первинного стягувача – ОСОБА_3 за яким було замінено на позивачок відповідною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній документів.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В судовому засіданні, яке відбулось 13.06.2024р.. були заслухані пояснення позивачів та пояснення представників сторін, досліджені письмові докази. З`ясувавши думки представників учасників справи, судова колегія під час наради на місці постановила перейти до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у квітні 2013 року представник громадянина США ОСОБА_3 (до зміни прізвища, імені та по батькові – ОСОБА_4 ) та громадянина України ОСОБА_5 – ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ГУ МВС України в Одеській області, ДКС України, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з Державного бюджету України в особі ДКС України на користь ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ): 399 110 доларів США, що станом на 04 грудня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 9 214 973 грн. 76 коп., на підставі ст. 1176 ЦК України та ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; 198 330,33 доларів США, що станом на 04 грудня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 4 623 139 грн. 70 коп., на підставі ст. ст. 1166, 1173, 1176 та ч. 2 ст. 625 ЦК України на час постановлення рішення суду; 330 336 грн. на відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_5 – моральну шкоду в розмірі 165 168 грн., завдану діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства та ГУ МВС України в Одеській області (справа №522/8741/13-ц).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року по справі №522/8741/13-ц позов ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь громадянина США ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ на 04 грудня 2015 року становить 9 214 973 грн. 76 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 та ОСОБА_5 – ОСОБА_6 ставив питання про зміну рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення в якості компенсації 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України в сумі 198 330,33 доларів США, з прийняттям рішення про задоволення цих вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині задоволення позову представника ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 – ОСОБА_6 до ГУ МВС в Одеській області, ДКС України, про стягнення з Державного бюджету України 399 110 доларів США скасовано й ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Однак, Постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду для належної оцінки доказів стосовно: а) обставин, встановлених вироком апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2007 року по справі № 1-1/07; б) правомірності актів та дій органів досудового розслідування, що підпорядковані УМВС України в Одеській області, спрямованих на вилучення грошових коштів, ї їх конвертування та подальшого спрямування на виплату боргів по грошовому забезпеченню співробітників УМВС Одеської області; в) законності вилучення грошових коштів, та чи було таке втручання в право власності законним у контексті положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.
Постановою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ДКС України залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 , подану представником – ОСОБА_6 , задоволено частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині стягнення з Державного бюджету України в особі ДКС України на користь ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ на 04 грудня 2015 року становить 9 214 973 грн. 76 коп., та в частині підстав відмови у стягненні 3-х процентів річних за прострочення повернення грошових коштів на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 198 330,33 доларів США – змінено.
Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) 399 110 доларів США. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) про стягнення 198 330,33 доларів США з інших підстав.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) про стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) моральну шкоду в розмірі 330 336 грн, в іншій частині рішення залишено без змін.
Однак, Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, в частині відмови у стягненні трьох процентів річних, скасовано і в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року в не скасованій частині та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, в частині стягнення вилучених грошових коштів, моральної шкоди, залишено без змін.
16.11.2020 року Одеським апеляційним судом прийнято постанову по справі №522/8741/13-ц, якою частково задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_5 – ОСОБА_6 , рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2015 року, в частині відмови у стягненні трьох процентів річних, скасовано і ухвалено в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_3 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 ) три проценти річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США (сто дев`яносто вісім тисяч триста тридцять доларів 33 цента США), що за офіційним курсом НБУ долара США по відношенню до гривні станом на 11.11.2020 року складає 5 577 167, 88 грн.
Приморським районним судом м. Одеси 27.11.2020 року виданий виконавчий лист, який прийнятий Державною казначейською службою України (боржником) до виконання.
13.08.2021 року за вх.№06-12631 представником ОСОБА_3 подано до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області листа, в якому у зв`язку із прийняттям вищевказаної постанови від 16.11.2020 року по справі №522/8741/13-ц просив додатково прийняти її до виконання на підставі виконавчого листа Приморського районного суду, виданого 27.11.2020 року.
Листом від 09.09.2021 року №16-10-08/7368 Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області направлено до Державної казначейської служби України вказану заяву та, зокрема, оригінал виконавчого листа №522/8741/13-у, виданого Приморським районним судом м. Одеси 27.11.2020 року.
18.11.2021 року стягувач - громадянин США ОСОБА_3 – помер.
Також, суд першої інстанції встановив, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року по справі №522/8741/13-ц задоволено заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про заміну сторони у виконавчому провадженні по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, замінено стягувача ОСОБА_3 на стягувачів ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа по цивільній справі 522/8741/13-ц, за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
В подальшому, представник позивачів звернувся до Державної казначейської служби України із заявою-повідомленням, в якій зазначив про наявність у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 рахунків, відкритих у банківських установах на які просив перерахувати грошові кошти у розмірі 198330,33 доларів США.
У відповідь на вказану заяву Державною казначейською службою України складено листа від 25.01.2023 року №5-06-06/1430, в якому зазначено, що у Казначействі на виконанні за бюджетною програмою 3504040 “Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою” (далі – Програма) обліковується виконавчий лист, виданий 27.11.2020 Приморським районним судом міста Одеси по справі № 522/8471/13-ц про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 три проценти річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США, що за офіційним курсом НБУ долара США по відношенню до гривні станом на 11.11.2020 року складає 5 577 167,88 грн (далі – виконавчий лист по справі № 522/8471/13-ц).
З покликанням на Прикінцеві та перехідні положення Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”  у листі вказано, що заборгованість за зазначеним вище виконавчим листом по справі № 522/8471/13-ц підлягає погашенню у третю чергу.
Крім того, у листі зазначено, що Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” на поточний рік за Програмою передбачено видатки у розмірі 100,00 млн гривень та що станом на сьогодні на виконанні в органах Казначейства перебуває виконавчих документів на суму 6,4 млрд грн, які надійшли раніше виконавчого листа по справі № 522/8741/13-ц.
Встановлений обсяг коштів , вказано у листі, не дозволяє Казначейству здійснити у поточному році погашення заборгованості за рахунок Програми за всіма судовими рішеннями, гарантованими державою. 
Враховуючи зазначене вище, зазначено відповідачем у листі від 25.01.2023 року №5-06-06/1430, виконання виконавчого листа по справі № 522/8471/13-ц за Програмою можливо здійснити тільки після погашення заборгованості по першій та другій черзі.
Також, у даному листі зазначено таке:
“….ухвалою Приморського районного суду від 12.12.2022 по справі № 522/8741/13-ц замінено стягувача ОСОБА_3 на стягувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа по справі № 522/8741/13-ц. 
Крім того, відповідно до частини 2 статті 4 Закону України “Про виконавче провадження”, у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним. 
Проте, в резолютивній частині вищезазначеної ухвали не вирішено питання про визначення частки до стягнення щодо кожного правонаступника. 
У разі надходження належним чином оформлених документів про визначення частки до стягнення щодо кожного правонаступника, Казначейством будуть опрацьовані вказані документи відповідно до вимог законодавства”.
Вважаючи протиправними дії Державної казначейської служби України щодо реєстрації нових стягувачів по виконавчому листу № 522/8741/13-ц від 27.11.2020 року у бюджетній програмі КПКВК 3504040 “Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою” неправомірними, позивачі звернулись до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні цього позову, суд першої інстанції виходи з відсутності порушення прав, свобод та інтересів позивачів у спірних правовідносинах, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з приписами ст. 1 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України, відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 вказаного Закону є виконавчими документами, на підставі яких підлягають примусовому виконанню рішення.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
У випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами (ст. 6 Закону №1404-VIII).
Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами.
Сторонами виконавчого провадження згідно з положеннями ст.15 ЗУ №1404-VIII є стягувач і боржник.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011р. №845 (Порядок №845).
Пунктом 2 Порядку №845 визначено, що безспірне списання це - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Боржники визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.
Виконавчі документи оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно з п.3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Тобто, саме вказаним порядком передбачені окремі функції органів Казначейства для виконання рішень про стягнення коштів.
Відповідно до пп.2 пункту 4 Порядку № 845 органи Казначейства, зокрема, вживають заходів до виконання виконавчих документів.
Отже, на відповідача, як на суб`єкта владних повноважень, покладений обов`язок вживати заходи до виконання окремих виконавчих документів.
Згідно з п.8 Порядку №845 органи Казначейства після надходження документів, зазначених у пунктах 6 і 7 цього Порядку:
1) приймають їх до розгляду та реєструють відповідно до вимог організації діловодства. На заяві стягувача про виконання рішення про стягнення коштів (супровідному листі керівника відповідного органу державної виконавчої служби) зазначається дата надходження і вхідний номер;
2) здійснюють попередній розгляд документів, за результатами якого визначають необхідність отримання від стягувача інших відомостей для виконання рішення про стягнення коштів;
3) повідомляють стягувачеві (представникові стягувача) на його письмову вимогу про прийняття, реєстрацію та результати попереднього розгляду документів.
Апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що по цивільній справі №522/8741/13-ц, враховуючи предмет позову, було прийнято декілька судових рішень, а саме:
- постанова Одеського апеляційного суду від 03.10.2019р., згідно якої вирішено стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_3 (до зміни прізвища. Імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 ) 399  110 доларів США, а також стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) моральну шкоду в розмірі 330 336 грн.;
- постанова Одеського апеляційного суду від 16.11.2020р., згідно якої вирішено стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_3 (до зміни прізвища. Імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 ) три проценти річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США (сто дев`яносто вісім тисяч триста тридцять доларів 33 цента США), що за офіційним курсом НБУ долара США по відношенню до гривні станом на 11.11.2020 року складає 5 577 167, 88 грн.
Постанова Одеського апеляційного суду від 03.10.2019р. була виконана Державною казначейською службою України за бюджетною програмою3504030 – «відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових осіб».
Водночас, пізніше прийнята постанова Одеським апеляційним судом від 16.11.2020р., на виконання якої було видано Приморським районним судом 27.11.2020р. виконавчий лист щодо стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України через Казначейство 3% річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330, 33 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 листопада 2020 року складає 5 577 167, 88 грн. у відповідача на виконанні обліковується за КПКВК 3504040.
Оцінюючи доводи скаржників, колегія суддів враховує, що згідно матеріалів справи, 17.09.2021р. до Казначейства надійшов пакет документів, поданий адвокатом Вовком Є.В., зокрема виконавчий лист, виданий 27.11.2020 Приморським районним судом м. Одеси у справі №522/8741/13-ц, який був виданий на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 у справі №522/8741/13-ц згідно з яким на користь ОСОБА_3 стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через Казначейство 3% річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330, 33 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 листопада 2020 року складає 5 577 167, 88 грн. 
Згідно з п.35 вказаного Порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації):
1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду;
2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;
3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності;
4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні;
5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.
Вказані види компенсації виконуються за програмою «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» - 3504030.
В той же час, за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3504040 здійснюється виплата за програмою «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».
Колегія суддів з огляду на викладене зауважує, що виданий на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 16.11.2020р. у справі №522/8741/13-ц виконавчий лист щодо стягнення на користь ОСОБА_3 за рахунок коштів Державного бюджету України через Казначейство 3% річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 листопада 2020 року складає 5 577 167,88 грн, хоча і був виданий на підставі рішення суду ухваленого у справі, категорія якої була визначена як «Цивільні справи (з 01.01.2019); Справи позовного провадження; Справи у спорах про недоговірні зобов`язання, з них; про відшкодування шкоди, з них; завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду», однак в той же час як цілком обґрунтовано вважає Казначейство, позовні вимоги у справі №           522/8741/13-ц були різнородними, а саме про стягнення:
1)           399 110 доларів США матеріальної шкоди (неповернутих коштів, які вилучили правоохоронні органи);
2)           330 336 грн моральної шкоди, завданої діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства та ГУ МВС України в Одеській області;
3)           198 330,33 доларів США трьох процентів річних за прострочення повернення грошових коштів.
Виданий на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 16.11.2020р. у справі №522/8741/13-ц виконавчий лист щодо стягнення на користь ОСОБА_3 за рахунок коштів Державного бюджету України через Казначейство 3% річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198  330,33 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 листопада 2020 року складає 5  577  167,88 грн., не передбачає відшкодування шкоди за рахунок Держави, що в свою чергу свідчить на користь обґрунтованості доводів відповідача у справі стосовно неможливості прийняття його до виконання за КПКВК 3504030 та відповідно унеможливлює застосування пунктів 35-40 розділу “Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним особам та юридичним особам” Порядку №845.
Відповідно суди у справі № 522/8741/13-ц під час задоволення кожної із цих вимог керувалися різними нормами права: позов про стягнення 399 110 доларів США матеріальної шкоди та 330 336 грн моральної шкоди задоволено на підставі статті 1176 ЦК України та статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Натомість, як зазначено вище, постанова Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 у справі № 522/8741/13- ц, з урахуванням вимог статті 265 ЦПК України, прийнята на підставі статті 625 ЦК України та статті 214 ЦК УРСР, однак не норм законодавства про відшкодування шкоди.
З огляду на викладене можна зробити висновок про неможливість ототожнення такої виплати як «три проценти річних за прострочення повернення грошових коштів» із «відшкодування шкоди».
Колегія суддів також звертає увагу, що зі змісту постанови Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 у справі №522/8741/13-ц вбачається, що суд не визначив присуджені до стягнення суми коштів у вигляді 3% річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330, 33 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 листопада 2020 року складає 5 577 167, 88 грн., ані як різновид шкоди, ані як різницю між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна.
Зі змісту судових рішень, ухвалених судами у справі № 522/8741/13-ц вбачається, що сума до стягнення на користь ОСОБА_3 - це компенсація за порушення грошового зобов`язання у вигляді несвоєчасного повернення вилучених коштів, нарахована відповідно до статті 625 ЦК України та статті 214 ЦК УРСР.
З викладеного слідує, що відповідачем зазначаються ґрунтовні доводи стосовно наявності у спірному випадку обставин, у вигляді вище перелічених, які унеможливлюють виконання вищевказаного рішення (виконавчого листа) згідно з механізмом, визначеним Порядком №845 для безспірного списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 3405030 для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам, на чому безпідставно наполягають скаржники.
Також, судова колегія приймає до уваги, що гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання визначені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
У відповідності до ст.2 вказаного Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Судова колегія також приймаючи до уваги доводи відповідача у справі, враховує, що згідно з пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення № 215), Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
У відповідності до ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом ПРО Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.
За приписами ст. 96 Конституції України, Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України.
Підпунктом 8 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України (далі -БК України), до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, рішення суду, що передбачають списання коштів за видатками, бюджетні призначення щодо яких не визначені законом про Державний бюджет України, підлягають оскарженню органами державної влади в апеляційному, касаційному порядку.
Списання коштів державного бюджету на виконання рішень судів здійснюється з часу встановлення щодо таких видатків бюджетних призначень у законі про Державний бюджет України або у змінах до них.
Як зазначав відповідач у справі, за результатами опрацювання Виконавчого листа встановлено, що Закон про Державний бюджет України на 2021 рік за жодною бюджетною програмою не передбачає асигнувань для виплати трьох процентів річних за прострочення повернення грошових коштів, вилучених правоохоронними органами.
Відповідно до наведеного вище, апеляційний суд вважає, що виконання постанови Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 року по справі №522/8741/13-ц не може здійснюватися відповідно за програмою 3504030, оскільки даним рішенням стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь громадянина США ОСОБА_3 (до зміни прізвища, імені та по батькові іменувався ОСОБА_4 ) три проценти річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США (сто дев`яносто вісім тисяч триста тридцять доларів 33 цента США), що за офіційним курсом НБУ долара США по відношенню до гривні станом на 11.11.2020 року складає 5 577 167, 88 грн.
Окрім того, як доцільно звернув увагу суд першої інстанції, у виконавчому провадженні з примусового виконання постанови Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 року по справі №522/8741/13-ц боржником не є суб`єкти визначені ст.2 Закону України "Про виконавче провадження".
Зважаючи на відповідну судову практику, з метою дотримання прав стягувача та задля забезпечення належного обліку виконавчого документа, виданого на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 у справі № 522/8741/13-ц, за датою його надходження, Казначейство з 17.09.2021 забезпечило внесення відомостей про Виконавчий лист до обліку за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».
Станом на дату подання позову, відповідно до наданої відповідачем інформації, указаний вище Виконавчий лист перебуває на обліку у Казначействі та питання про його виконання буде вирішено після встановлення відповідних бюджетних призначень у законі про Державний бюджет України.
Викладеним вище також спростовується позиція позивачів стосовно того, що Казначейство незаконно включило (зареєструвало) їх як «нових стягувачів» за Виконавчим листом до виконання за рахунок КПКВК 3504040.
Також, судова колегія звертає увагу на доводи Казначейства, згідно з якими, метою для внесення відомостей про Виконавчий лист до обліку за бюджетною програмою КПКВК 3504040 є забезпечення прав визначеного ним стягувача на виконання рішення у порядку черговості його надходження.
Разом із тим, позивачі стверджують, що дані про «нових стягувачів» за виконавчим листом від 27.11.2020 у справі № 522/8741/13-ц нібито включені до виконання за КПКВК 3504040.
Втім, згідно зібраних у справі документів слідує, що ця інформація не відповідає дійсності, адже за даними відповідача, за КПКВК 3504040 обліковується Виконавчий лист, стягувачем за яким визначений ОСОБА_3 .
Позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не включені до відповідного обліку (у термінології позивачів - не «зареєстровані»), оскільки виконавчий лист, виданий 27.11.2020 у справі № 522/8741/13-ц, передбачав стягнення з Державного бюджету на користь ОСОБА_3 трьох процентів річних за прострочення повернення грошових коштів.
Згідно із наданою Казначейству ухвалою Приморського районного суду від 12.12.2022, замінено стягувача ОСОБА_3 на стягувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа у справі № 522/8741/13-ц.
Однак, цією ухвалою не вирішено питання про визначення частки до стягнення щодо кожного правонаступника, а також не зазначено, що право стягнення є солідарним.
З цього приводу Казначейство інформувало адвоката позивачів у листі від 25.01.2023 № 5-06-06/1430 (копія додається).
Станом на час вирішення справи судом першої інстанції, позивачі не надали Казначейству ухвалу суду про визначення частки до стягнення у справі № 522/8741/13-ц, що не надавало Казначейству підстав включити позивачів до відповідного обліку, тобто позовні вимоги у цій частині є передчасними.
Колегія суддів враховує, що в силу вимог ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Положеннями ч.1 ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права, свободи або інтереси.
Виходячи з викладеного, завдання адміністративного судочинства, як ґрунтовно відзначив суд першої інстанції, полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі №18-рп/2004 термін порушене право, який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити  Конституції  і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Гарантоване  статтею 55 Конституції України  й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.
Обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.
Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у  статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.
У разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження.
Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження.
Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції який має широку дискрецію.
У даній справі позивачі, як ґрунтовно зауважив суд першої інстанції, не оскаржують бездіяльність відповідача, яка полягає у нездійсненні заміни ОСОБА_3 на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа по цивільній справі 522/8741/13-ц, за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
В той же час, за результатами перегляду апеляційним судом даної справи, враховуючи усе викладене вище, колегією суддів не встановлено здійснення будь-яких дій відповідачем щодо реєстрації нових стягувачів по виконавчому листу № 522/8741/13-ц від 27.11.2020 року у бюджетній програмі КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», про що у позові вказували позивачі.
Отже, відсутні підстави для визнання дій Державної казначейської служби України щодо реєстрації нових стягувачів по виконавчому листу № 522/8741/13-ц від 27.11.2020 року у бюджетній програмі КПКВК 3504040 “Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою” неправомірними.
Відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивачів є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності таких дій та рішення.
Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 №580/2354/19.
Також, викладене вище свідчить і про відсутність підстав для зобов`язання відповідача зареєструвати нових стягувачів за виконавчим листом № 522/8741/13-ц від 27.11.2020 року у бюджетній програмі КПКВК 3504030 “Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб” датою надходження виконавчого листа до ДКС України 13 серпня 2021 року.
Підсумовуючи усе наведене у сукупності. За наслідком апеляційного перегляду справи, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, з огляду на відсутність порушеного права позивачів у спірних правовідносинах, що підтверджується викладеним вище.
Таким чином, судом першої інстанції були обґрунтовано та правильно прийнято рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Апеляційна скарга не містить жодних доводів, які б спростовували висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Загалом доводи апеляційної скарги є несуттєвими, на висновки суду першої інстанції по суті позовних вимог не впливають, не свідчать про неправильне вирішення справи судом першої інстанції.
Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
Рішення суду першої інстанції, з огляду на викладене вище, відповідає вимогам ст.242 КАС України.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак враховуючи положення ч.1 ст.315, ст.316 КАС України колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року у справі № 420/15894/23 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		Т.М. Танасогло	
Судді	  	О.О. Димерлій    Ю.В. Осіпов