ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 червня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 340/9792/23	
                                                                                Суддя І інстанції – Кармазина Т.М.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Коршуна А.О.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Кіровоградській області  
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду  від 18 березня 2023 року у справі  за адміністративним позовом   ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,- 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 221509-2410-1128-UA35080030000042560 від 14.07.2023 року на загальну суму 228815,50 грн. (двісті двадцять вісім тисяч вісімсот п`ятнадцять гривень 50 копійок).
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що спірним податковим повідомленням-рішенням позивачу визначено до сплати податкове зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку для ведення фермерського господарства 50,0 га, кадастровий номер 3520387300:02:000:0002, у розмірі 228815,50 грн. В той же час  вказана земельна ділянка надана позивачу на праві постійного користування для ведення фермерського господарства, з метою ведення якого позивачем створено ФГ «Підлісне», яке використовує у своїй господарській діяльності зазначену земельну ділянку, яка передана йому у статутний капітал. До того ж, вказує, що земельний податок сплачено фермерським господарством. 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду  від 18 березня 2023 року позовні вимоги було задоволено. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління ДПС у Кіровоградській області подало апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що у разі, якщо фермерське господарство є платником єдиного податку 4 групи, та між ним та фізичною особою (власником/користувачем) буде укладено договір оренди, а право  оренди зареєстровано у встановленому законодавством порядку, така фізична особа (власник/користувач земельної ділянки/) відповідно до вимог п. 281.3 ст. 281 ПК України звільняється від сплати земельного податку. У разі не дотримання умов державної реєстрації прав оренди земельної ділянки власник/користувач такої ділянки є платником земельного податку. В той же час позивач не оформив  належним чином передачу земельної ділянки фермерському господарству, а тому саме на нього покладено обов`язок щодо сплати орендної плати, вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 18.06.2021 року у справі 400/1730/19.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у її задоволенні та залити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі рішення Олександрійської районної ради №256 від 28.03.2001 року позивачу передано у постійне користування земельну ділянку площею 50,00 га, кадастровий номер 3520387300:02:001:0002, яка розташована на території Шарівської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства, про що свідчить державний акт на право постійного користування землею та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.20, 21)
Фермерське господарство «Підлісне» відповідно до даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань займається вирощуванням зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (КВЕД 01.11) як основним видом діяльності та його керівником є ОСОБА_1 (а.с.77-80).
З моменту створення фермерського господарства права та обов`язки землекористувача зазначеної вище земельної ділянки площею 50,00 га за кадастровим номером 3520387300:02:001:0002, яка відповідно й надавалася для створення фермерського господарства, здійснює ФГ «Підлісне».
Згідно п.п.6.1, 6.2 Статуту ФГ «Підлісне» землі ФГ можуть складатися із, зокрема земельної ділянки, що використовується ФГ на умовах оренди (права постійного користування). Для ведення фермерського господарства ОСОБА_2 Шарівською селищною радою надано земельну ділянку площею 50,00 га (державний акт на право постійного користування серії КР  3520387300:02:001:0002, зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування земельними ділянками за №307 від 27.12.2021 року). Право володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів ФГ, здійснює ФГ. (а.с.25зв.)
ФГ «Підлісне» подавалися до контролюючого органу податкові декларації платника єдиного податку четвертої групи (а.с.30-39), де зокрема й зазначалося про земельну ділянку площею 50,0 га та сума податку за неї, яку сплачено, про що свідчать платіжні інструкції. (а.с.40-41).
На підставі пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України, відповідно до п.286.5 ст.286 ПК України, ГУ ДПС у Кіровоградській області винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 14.07.2023 №221509-2410-1128-UА35080030000042560, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання зі сплати земельного податку за 2023 рік у сумі 228815,50 грн. (а.с.10)
За результатом адміністративного оскарження вказане податкове повідомлення-рішення залишено без змін. (а.с.18-19).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив  з того, що земельна ділянка з кадастровим номером 3520387300:02:001:0002, площею 50,0 га, фактично перебуває у користуванні саме юридичної особи  - Фермерського  господарства «Підлісне», а фізична особа – ОСОБА_1 , який її отримав у постійне користування з цільовим призначенням «для ведення селянського (фермерського) господарства», здійснює на ній діяльність не особисто, а через створену ним юридичну особу, відповідно земельний податок підлягає сплаті фактичним землекористувачем - фермерським господарством, до якого перейшли права й обов`язки землекористувача, а тому у позивача відсутній обов`язок зі сплати    земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку з кадастровим номерам    3520387300:02:001:0002, оскільки відповідний обов`язок покладено на ФГ «Підлісне», яке є фактичним землекористувачем, що підтверджується доказами, які містяться у матеріалах справи та не спростовано відповідачем.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суд першої інстанції виходячи  з наступного.
Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).
За приписами підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які користуються земельними ділянками державної та комунальної власності:
на праві постійного користування;
на умовах оренди.
Умовами підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно з п.269.1 ст.269 ПК України платниками плати за землю є: платники земельного податку: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Відповідно до п.270.1 ст.270 ПК України об`єктами оподаткування платою за землю є:  об`єкти оподаткування земельним податком: 270.1.1.1. земельні ділянки, які перебувають у власності; земельні частки (паї), які перебувають у власності; земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
Пунктом 271.1 статті 271 ПК України передбачено, що базою оподаткування є:  нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено.
Згідно п.271.2 ст.271 ПК України     рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Відповідно до п.274.1 ст.274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форм власності). (п.274.2 ст.274 ПК України)
Згідно з п.286.1 ст.286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є: а) дані державного земельного кадастру; б) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; в) дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю); г) дані сертифікатів на право на земельні частки (паї); ґ) рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); д) дані інших правовстановлюючих документів, якими посвідчується право власності або право користування земельною ділянкою, право на земельні частки (паї); е) дані    Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначеного у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Згідно з п.286.1 ст.286 ПК України центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.286.5 ст.286 ПК України нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному    статтею 42    цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному    статтею 58    цього Кодексу, разом із детальним розрахунком суми податку, який, зокрема, але не виключно, має містити кадастровий номер та площу земельної ділянки, розмір ставки податку та розмір пільги зі сплати податку.
Нарахування фізичним особам сум земельного податку з підстав, визначених підпунктами в, г, д пункту 286.1 цієї статті, проводиться контролюючими органами виключно у разі надання зазначених даних такими фізичними особами.
Згідно з п.287.1 ст.287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Облік фізичних осіб - платників податку і нарахування відповідних сум проводяться контролюючими органами за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), щороку до 1 травня. (пункт 287.2 статті 287 ПК України).
Відповідно до п.287.5 ст.287 ПК України податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до пункту 287.10 статті 287 ПК України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Пунктом 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. 
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.  
Згідно з п.289.2 ст.289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І : 100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік. 
У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.
Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, зазначеної в технічній документації з нормативної грошової оцінки земель та земельних ділянок.
Відповідно до п.289.3 ст.289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.
Згідно з пунктом 9 підрозділу 6 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України  індекс споживчих цін за 2017 - 2023 роки, що використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, застосовується із значенням 100 відсотків.
Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що  платниками податку є власники земельних ділянок, або землекористувачі, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 №973-IV (далі - Закон №973-IV) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Згідно з статтею 4 Закону №973-IV фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту, для господарства без статусу юридичної особи - договору (декларації) про створення фермерського господарства). В установчому документі зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.
Головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа. Голова фермерського господарства представляє фермерське господарство перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами чи їх об`єднаннями відповідно до закону.
Право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство (ч.1    ст.5 Закону № 973-IV).
Згідно до вимог ч.1    ст.7 Закону № 973-IV    надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому    Земельним кодексом України.
Згідно пункту «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Відповідно до    ст. 8 Закону № 973-IV    фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому    законом    для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Таким чином можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації такого фермерського господарства.
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 14 Закону №973-IV, фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право самостійно господарювати на землі.
Відповідно до статті 19 Закону №973-IV до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
Виходячи із положень зазначених правових норм колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що  користування фермерським господарством земельною ділянкою, що передана до складу його майна засновником - фізичною особою, дає підстави визнати його землекористувачем у відповідності до підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що ФГ «Підлісне» здійснює фермерську діяльність та використовує земельну ділянку на праві постійного користування. З моменту створення ФГ «Підлісне» всі права та обов`язки користувача земельної ділянки, у відповідності до закону, переходять від фізичної особи засновника фермерського господарства до відповідно створеного ним фермерського господарства, яке в свою чергу й створювалося фізичною особою, саме з метою ведення фермерського господарства на визначеній земельній ділянці.
У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, який міститься у постанові від 20 березня 2019 року (справа №615/2197/15-ц), зазначено, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа    голова 
Тобто, з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до фермерського господарства переходять правомочності володіння і    користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі №320/5724/17 та від 23.06.2020 року у справі №922/989/18.
Так, у пункті 60 постанови від 23.06.2020 року у справі 179/1043/16-ц Велика Палата сформулювала тезу про те, що за змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, статей 31, 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Колегія суддів не  бере до ваги доводи апеляційної скарги з приводу  висновку Верховного суду викладеного у постанові  від 18.06.2021 року справа № 400/1730/19, оскільки вони не є релевантними до спірних правовідносин. Так у вказаній  постанові  йдеться про орендні відносини між фермерським господарством та фізичною особою, яка отримала земельну ділянку для створення в подальшому фермерського господарства, в той же час у спірних правовідносинах позивач отримав земельну ділянку у постійне користування саме для створення фермерського господарства, а не в оренду. 
При цьому діючим законодавством України в сфері регулювання земельних правовідносин  не  передбачено обв`язку фермерського господарства укладати договори оренди, які були передані у статутний капітал  такого фермерського господарства, або були передані  на праві постійного користування фізичним особам виключно для створення фермерського господарства, що передбачає внесення в статутний капітал такої земельної ділянки без якої створення фермерського господарства  є неможливим..
Виходячи  з викладено та беручи до уваги ту обставину, що земельна ділянка з кадастровим номером 3520387300:02:001:0002, площею 50,0 га, фактично перебуває у користуванні саме юридичної особи  - Фермерського  господарства «Підлісне», а фізична особа – ОСОБА_1 , який її отримав в постійне користування цільовим призначенням «для ведення селянського (фермерського) господарства», здійснює на ній діяльність не особисто, а через створену ним юридичну особу, відповідно земельний податок підлягає сплаті фактичним землекористувачем - фермерським господарством, до якого перейшли права й обов`язки землекористувача , про що вірно зазначив суд першої інстанції..
Отже, у позивача відсутній обов`язок зі сплати    земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку з кадастровим номерам    3520387300:02:001:0002, оскільки відповідний обов`язок покладено на ФГ «Підлісне», яке є фактичним землекористувачем, що підтверджується доказами, які містяться у матеріалах справи та не спростовано відповідачем.
Крім того суд першої інстанції вірно звернув увагу на ту обставину, що відповідачем вирахувано земельний податок в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (1906797,53 грн. х 12% = 228815,50 грн.) на підставі рішення Новопразької селищної ради Олександрійського району від 23.06.2022 року №647, як суб`єкту господарювання, у якого перебуває земельна ділянка у постійному користуванні.
Згідно п.274.2. ст.274 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форм власності).
Згідно ст.55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Суб`єктами господарювання є:
1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;
2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
При цьому  позивач не є суб`єктом господарювання в розумінні вказаних норм, а тому застосування спірним  податковим повідомленням рішенням ставки земельного податку в розмірі 12% за рішенням Новопразької селищної ради Олександрійського району від 23.06.2022 року №647 є безпідставним.
Також доводами апеляційної скарги не спростовано порушення відповідачем вимоги п.286.5 ст.286 ПК України, щодо строку винесення податкового повідомлення-рішення.
За таких обставин  відповідачем не доведено правомірності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення,  а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог та їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що в межах апеляційної скарги порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін. 
Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області -  залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду  від 18 березня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів  з дня набрання законної сили.
В повному обсязі постанова складена 11 червня 2024 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      А.О. Коршун