ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 686/8149/23
Провадження № 22-ц/4820/892/24

Хмельницький апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Янчук Т.О.
секретар судового засідання Кошельник В.М.
з участю представників сторін
розглянув у відкритому судовому засіданні  цивільну справу № 686/8149/23  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд
в с т а н о в и в :
В квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь 621412,78 грн. заборгованості за договором позики від 12.03.2020 року, 54755,24грн. 3% річних, 284379,77грн. інфляційних втрат.
В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що 12.03.2019р. між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого він передав, а відповідач отримав у власність 692 906 грн. на термін до 12.04.2020 року.
Тобто, останнім днем повернення позики було 11.04.2020 р. Проте, ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором не виконав, отриману позику не повернув, що й змусило позивача його звертатися до суду із цим позовом.
Відповідно до норм Цивільного кодексу України сума заборгованості за договором позики, визначена ним з врахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з 12.04.2020р. по 31.03.2023р., а також платежів здійснених відповідачем на виконання договору позики від 12.03.2020р. Отже, з врахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив задоволити його позов.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2024 року вказаний позов було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 621412,78 грн. заборгованості за договором позики від 12.03.2020 року, 37055,90 грн. 3% річних, 111546,94 грн. інфляційних втрат, а всього разом 770015,62 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 7699,75 грн. судового збору. Повернуто ОСОБА_2  з державного бюджету України судовий збір у розмірі 10830,80 грн.,сплаченого ним відповідно до платіжної інструкції №0.0.2927095494.1від 31.03.2023р..
Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове, яким відмовити в позові.
Вказує, що при вирішенні спору судом не в повній мірі були з`ясовані обставини справи, а саме – позивачем не доведено, а судом не встановлено факту передачі коштів за договором позики від 12.03.2019р., що фактично в судовому засіданні підтвердив сам позивач. Отже, фактично, посилаючись на те, що вказаний факт є ключовим при вирішенні цього спору, просить скасувати оскаржуване рішення суду.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що доводи апелянта не відповідають дійсним обставинам та фактичним правовідносинам між сторонами. Судом були належними чином перевірені та встановлені обставини справи, що в своїй сукупності довели існування між сторонами договірних правовідносин позики.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід залишити без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так, судом встановлено, що 12 березня 2020 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником в простій письмовій формі був укладений договір позики.
За умовами договору позикодавець передав у власність позичальника 692906 грн. на строк до 12 квітня 2020 року (п. 1 договору).
За п. 2 договору ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 вищевказану суму до оформлення договору. 
У випадку, якщо позичальник не поверне суму позики в строк він зобов`язаний сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. При порушенні терміну розрахунку позичальник сплачує пеню в розмірі 0,1% від суми (п. 4 договору). 
Договір підписано сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
Підписанням цього договору позичальник фактично підтвердив отримання позики в повному обсязі.
В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики від 12 березня 2020 року між ОСОБА_1 як іпотекодержателем та ОСОБА_2 як іпотекодавцем було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 6820981200:01:002:0045 та розташований на ній житловий будинок по АДРЕСА_1 .
В період з 25 серпня 2020 року по лютий 2023 року ОСОБА_1 на виконання зобов`язань за договором позики сплатив ОСОБА_2 71493,22 коп.
Станом на час звернення з позовом до суду розмір неповернутої суми боргу позичальника перед позикодавцем складає 621412,78 грн.
Наведене підтверджується матеріалами справи, письмовим договором позики та іншими матеріалами справи.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана письмова форма договору позики або розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Такий чином письмовий договір позики є документом, підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або за рахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. 
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, ці проценти та інфляційні втрати, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. 
Сторони визначили строк виконання зобов`язання за договором позики до 12 квітня 2020 року, судом нараховано та визначено розмір інфляційних втрат та 3% річних за період з 12 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року відповідно до п. 18 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України № 2120-IX від 15.03.2022, за яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, тобто з дня закінчення терміну повернення боргу по 23 лютого 2022 року. 
Відповідачем жодним чином такі розрахунки не спростовано.
Таким чином судом правильно встановлено, що між сторонами укладено договір позики у письмовій формі, який є не лише підтвердженням факту укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику в розмірі 692906 грн., сума неповернутої позики складає 621412,78 грн., в зв`язку з чим суд правомірно стягнув на користь позивача 621412,78 грн. позики, а також інфляційні втрати і 3% річних за період до 23.02.2022 року.
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 грошові кошти в позику від ОСОБА_2 не отримував, що підтверджується поясненнями самого ОСОБА_2 слід відхилити.
Факт укладення договору позики та отримання грошових коштів відповідачем у позивача в борг підтверджується письмовим доказом - договором позики від 12.03.2020 року, договором іпотеки, укладеним в забезпечення цього договору позики, діями самого позичальника з повернення позики позикодавцю.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Однак, відповідач договір позики від 12 березня 2020 року на підставі статті 1051 Цивільного кодексу не оспорив, вказані ним в апеляційній скарзі обставин щодо відсутності між сторонами правовідносин з договору позики щодо передачі коштів, а саме наявність між сторонами різного роду фінансових стосунків, грошових стосунків, а не отримання позики від позивача, в судовому порядку не довів.
Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги на вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 22 квітня 2024 року.

Судді А.М. Костенко 
Р.С. Гринчук 
Т.О. Янчук