П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 травня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/12698/23	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
15.11.2023 року;
Головуючий в 1 інстанції: Іванова Е.А.

                 П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Крусяна А.В.
                                                            – Яковлєва О.В.
        
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2019 року по 04.05.2023 року включно;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2019 року по 04.05.2023 року включно в сумі 275 975 гривня 63 копійок відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 2003 року по 2009 рік проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , в травні 2019 року позивач звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу.
На момент виключення зі списків особового складу із позивачем не був проведений повний розрахунок грошового забезпечення, у тому числі не було виплачено: індексацію грошового забезпечення у встановлених розмірі та порядку, компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій. Своє право на виплату вказаного грошового забезпечення позивач був вимушений захищати в судовому порядку та відповідні розрахунки грошового забезпечення проводились відповідачем на виконання судових рішень.
У зв`язку із чим, з огляду на положення статтей 116, 117 КЗпП України та фактичну затримку повного розрахунку при звільненні з військової служби, наполягає на відшкодуванні за рахунок відповідача середнього грошового забезпечення за відповідний період.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2019 року до 01.12.2019 року.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2019 року до 01.12.2019 року в сумі 2 266 гривень 53 копійки відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.
В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Отже, оскільки повний розрахунок із позивачем не був проведений не у день виключення зі списків особового складу та поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, він має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного (повного) розрахунку.
Одночасно, суд встановив, що середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 01.06.2019 по 01.12.2019 (враховуючи 6-місячний термін встановлений статтею 117 КЗпП України) становить 109 494,39 (598,33 грн *183 дні). Застосовуючи критерії співмірності із розміром простроченої заборгованості та фактично виплаченим грошовим забезпеченням на момент виключення військовослужбовця зі списків особового складу, періодом затримки (прострочення) виплати заборгованості, суд першої інстанції визначив, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути стягнутий з відповідача на користь позивача у розмірі 2266,53 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зауважує на тому, що сума середнього заробітку, як вид відповідальності за несвоєчасний розрахунок, не може бути меншою за суму незаконно невиплаченого грошового забезпечення на момент звільнення позивача з військової служби. При цьому, розмір середнього заробітку прямо пропорційно залежить від розміру невиплачених належних працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку грошового забезпечення для позивача має складати 275975,63 грн.
При цьому, судом першої інстанції помилково не враховано, що до військовослужбовців, які були звільнені з військової служби до 19.07.2022 року, застосуванню підлягає редакції КЗпП України до 19.07.2022 року, тобто стягненню підлягає середній заробіток за весь період затримки розрахунку (з дати звільнення до дати розрахунку) і такий період не обмежується шістьма місяцями. Одночасному врахуванню підлягають й ті обставини, що позивач зазнав як матеріальних збитків, так і доклав значних моральних і фізичних зусиль задля одержання належного йому грошового забезпечення та компенсаційних виплат у зв`язку із затримкою розрахунку.
Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у позові у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, посилаючись на положення статті 122 КАС України, статті 233 КЗпП України, апелянт вказує на пропуск позивачем строку звернення із цим адміністративним позовом.
Відзиви на апеляційні скарги від учасників у визначений апеляційним судом строк не надійшли.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, позивач у період з 01.12.2015 року по 31.05.2019 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказами Командувача повітряних сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.05.2019 року №228, командира військової частини НОМЕР_1 від 31.05.2019 року №119 майора ОСОБА_1 , старшого інженера служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини НОМЕР_1 , звільнено з військової служби у запас пунктом «б» (за станом здоров`я), з 31.05.2019 року позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року по справі №420/6631/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2019 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 31 травня 2019 року, а також виплатити нараховану грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2019 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 31 травня 2019 року.
24.11.2020 року відповідачем на виконання рішення у справі №420/6631/20 виплачено позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2019 роки у сумі 31261,13 грн. з одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року у справі №420/2530/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.05.2019 року включно, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку №44.
12.07.2021 року та 05.05.2023 року відповідачем на виконання судових рішень у справі №420/2530/21 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 4435,66 грн. та у сумі 84638,95 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%.
Посилаючись на те, що обов`язок по нарахуванню та виплаті середнього грошового забезпечення за час затримки вказаного розрахунку при виключенні зі списків особового складу відповідачем не виконано, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
За правилами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та прирівняних до них осіб (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства про порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Так, відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу та до 19.07.2022 року – до дати набрання чинності Закону №2352-IX від 01.07.2022 року і на момент виплати не донарахованої частини грошового забезпечення) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
У разі невиплати повного грошового забезпечення на день звільнення військовослужбовця зі служби, підлягає застосуванню відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Водночас апеляційний суд вважає за необхідне врахувати викладені пізніше правові позиції Верховного Суду у постановах від 02 лютого 2023 року по справі №460/10582/21, від 28 червня 2023 року по справі №560/11489/22 та в аспекті правового застосування щодо аналогічних спірних правовідносин, де Верховний Суд зазначив, що питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі подібних правовідносин не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції, що добре видно на прикладі цієї справи. Водночас треба зазначити, що після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).
Задля забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів Верховний Суд зауважив на обов`язку дотриманні правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17. На такому також наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими підстави звернення із цим позовом, а саме пов`язані із не проведенням відповідачем усіх належних позивачу виплат на момент звільнення з військової служби.
У справі, яка розглядається, відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати суми грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, тому в цьому випадку є підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виходячи із застережень у ст. 117 КЗпП України про «належні звільненому працівникові суми», тобто про усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для відповідної категорії осіб, а також із підтвердження в судовому порядку права позивача на виплату індексації та її не нарахування відповідачем, не знаходять свого правового підґрунтя висновки суду першої інстанції про непоширення вказаних правил трудового законодавства стосовно несвоєчасного розрахунку військовослужбовця індексацією грошового забезпечення на момент виключення зі списків особового складу.
Апеляційний суд враховує, що згідно виписки по картковому рахунку та як не заперечується відповідачем, компенсація невикористаної додаткової відпустки та індексація грошового забезпечення, у належному розмірі, перерахована на користь позивача 24.11.2020 року (у сумі 31261,13 грн.) та 12.07.2021 року і 05.05.2023 року (у сумі 89074,63 грн.), всього у сумі 120335,76 грн., тобто поза межами строків, встановлених пунктом 242 Положення від 10.12.2008 року №1153/2008 та статтею 116 КЗпП.
Згідно наявною в матеріалах справи довідкою від 12.10.2023 року №1455, виплачене позивачу грошове забезпечення при звільненні становило у розмірі 239814,12 грн.
Отже, належний розрахунок грошового забезпечення на момент виключення позивача зі списків особового складу мав би складати у сумі 360149,88 грн. (239814,12 грн. + 120335,76 грн.).
Також, апеляційний суд враховує, що згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Як вказано у пункті 8 Порядку від 08.02.1995 року №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством.
Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260.
Тобто Порядок від 07.06.2018 року №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.
З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2, 8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців.
Таким чином, застосуванню підлягають відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.
Апеляційний суд встановив, що розмір місячного грошового забезпечення позивача у березні 2019 року становив 19060,11 грн., у квітні 2019 року – 17437,72 грн.
Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 598,33 грн. (19060,11 грн. + 17437,72 грн.) / 61 день (кількість днів у березні та квітні 2019 року).
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України, становить: 598,33 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) *1434 (кількість днів затримки розрахунку) = 858005,22 грн.
Невиплачена у строки, передбачені пунктом 242 Положення від 10.12.2008 року №1153/2008 та статті116 КЗпП України, компенсація невикористаної відпустки та індексація грошового забезпечення складає 33,41% відсотків від належного позивачу на момент виключення зі списків особового складу грошового забезпечення.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (Постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Наведена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Отже, з метою дотримання співмірності між розміром середнього заробітку, пов`язаного із затримкою розрахунку при звільненні, та часткою невиплаченого грошового забезпечення, колегія суддів доходить висновку про те, що нарахуванню на користь позивача підлягає середній заробіток у розмірі 286659,54 грн., що становить 33,41% від 858005,22 грн. – відшкодування в порядку статті 117 КЗпП України.
Колегія суддів вважає правильними доводи військової частини про те, що звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (стаття 117 КЗпП України) обмежене строком, який у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби визначений у частині п`ятій статті 122 КАС України і становить один місяць (з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів).
Разом з цим, як свідчать обставини справи, остаточний (повний) розрахунок був проведений із позивачем 05.05.2023 року. Отже, звернувшись із цим позовом 01.06.2023 року, позивачем дотримано строк, передбачений у частині п`ятій статті 122 КАС України.
Одночасно, в контексті наведених обставин справи, слід також зважати на те, що відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент проведення остаточного розрахунку та звернення із цим позовом) час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Підсумовуючи у сукупності, колегія суддів доходить висновку про те, що з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-ІХ) відшкодуванню на користь позивача за період шість місяців по день звернення із цим позовом підлягає середній заробіток у сумі 90946,16 грн. і, як зазначалось вище, з урахуванням частки невиплаченого грошового забезпечення – у сумі 30385,11 грн. (33,41% від 90946,16 грн.).
Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції про наявність у позивача права на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку є правильними, однак не у повній мірі відповідають нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів відповідно до статті 317 КАС України доходить висновку про зміну рішення в його резолютивній частині.
Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 9, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2023 року – змінити в резолютивній частині, виклавши абзаци 2, 3 резолютивної частини наступного змісту:
«Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2022 року по 01.06.2023 року в сумі 30385 (тридцять тисяч триста вісімдесят п`ять) грн. 11 коп.».
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

   Головуючий-суддя:                                                                         О.В. Єщенко  
         
   Судді:                                                                                                 А.В. Крусян  
                                                                                                             
                                                                                                                         О.В. Яковлєв