ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 травня  2024 року
м. Київ
 
справа № 753/5575/20
провадження № 61-144св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Гудими Д А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,  
 
учасники справи:   
позивач - Дарницька окружна прокуратура міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року у складі судді Заставенко М. О. та постанову Київського апеляційного суду від                         30 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М.,                                                            Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У березні 2020 року Дарницька окружна прокуратура м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язання вчинити дії.
Свої вимоги прокурор обґрунтовував тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження від 24 квітня 2018 року № 42018101020000077 встановлено, що на підставі неіснуючого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14 листопада  2007 року у справі № 2-357/07 про визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення площею 56 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О. М. прийняла рішення від 15 березня                          2016 року № 28735169 про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису № 13690801 про право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно та присвоїла номер об`єкту нерухомого майна 874969180000. 
15 березня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 відчужив вказане нежитлове приміщення на користь ОСОБА_1 , який у цей же день посвідчений тим же приватним нотаріусом та зареєстрований у реєстрі за № 246, про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Прокурор зазначав, що актом обстеження земельної ділянки, складеним Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради  (Київської міської державної адміністрації) 16 липня 2019 року                        № 19-0500-02 встановлено, що на земельній ділянці, орієнтовною площею 0,018 га, по АДРЕСА_1                         (код ділянки 90:002:0089) розташована споруда з приміщеннями торгівельного призначення (кафе, магазин) та сезонний майданчик. Указані об`єкти нерухомості збудовані на земельній ділянці, що не була належним чином відведена ОСОБА_2 для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проєкту, а тому, з урахуванням положень частини другої статті 376 ЦК України, право власності ОСОБА_2 або інших осіб на зазначений об`єкт не виникло, у зв`язку з чим не могло бути реалізовано в частині розпорядження майном, зокрема передачі третім особам.
Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області, за яким        ОСОБА_2 набув право власності на об`єкт нерухомості, не існує, а, відтак і не породжує будь-яких прав щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, належній територіальній громаді м. Києва, яка самовільно зайнята, чим порушено права та охоронювані законом інтереси держави в особі Київської міської ради, як органу, уповноваженого розпоряджатися землями територіальної громади міста Києва. Тому земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради.
Уточнивши позовні вимоги, прокурор просив суд:
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення площею 56,00 кв. м по АДРЕСА_1 , оформлену записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. 15 березня 2016 року за  № 28735169, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 874969180000; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі торгівельного призначення, площею 56 кв. м по АДРЕСА_1 , укладений 15 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                      Сазоновою О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 246; 
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, площею 56,00 кв. м по АДРЕСА_1 , оформлену записом, вчиненим 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. за № 28737391,  реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 874969180000; 
- зобов`язати ОСОБА_1 повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,018 га по АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року позов Дарницької окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено. 
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. за № 28735169, про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, площею                        56,00  кв. м по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 874969180000; визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від                          15 березня 2016 року, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення, площею 56,00 кв. м по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 246; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 оформлену записом, вчиненим 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. за № 28737391, про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, площею 56,00 кв.м, по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 874969180000; зобов`язано ОСОБА_1 повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку, площею 0,018 га по АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив із того, що у ОСОБА_2 не виникло право власності на спірне нежитлове приміщення, а, відтак, таке неіснуюче право щодо об`єкта нерухомості не породжує й прав власника щодо розпорядження майном, зокрема продажу третім особам. Таким чином таке право власності, за його відсутності, ОСОБА_2 не міг передавати за правочином ОСОБА_1 .
Також суд зазначив, що на виконання вимог статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у позовній заяві прокурор обґрунтував порушення інтересів держави, яке полягає у відновленні правового порядку, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади м. Києва на землю, захист такого права шляхом скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі продажу та повернення земельної ділянки.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
30 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат                   Кучерявий Д. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року в справі № 726/874/15-ц, від 16 січня 2019 року в справі                            № 458/1173/14-ц, від 12 вересня 2022 року в справі № 726/1092/20, від                  20 січня 2021 року в справі № 442/302/17, від 18 липня 2022 року в справі                 № 330/1009/19, постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13, від 26 травня 2020 року в справі                            № 912/2385/18 та постановах Верховного Суду України від 19 квітня                     2017 року в справі № 354/612/13-ц, від 06 вересня 2017 року в справі                          № 6-1721цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Суди не дослідили обставин справи щодо того, хто здійснював будівництво спірного нежитлового приміщення та в подальшому має знести його, привівши земельну ділянку в придатний для її використання стан.
Обов`язковим при визначенні особи, що має здійснювати знесення самочинної будівлі, є наявність факту будівництва такої будівлі відповідачем. При розгляді справи суди попередніх інстанцій не врахували той факт, що ОСОБА_1 не здійснював самочинного будівництва, тому не може бути зобов`язаним у його знесенні.
Суди попередніх інстанцій необґрунтовано дійшли висновку, що прокурор має достатні підстави для звернення до суду з указаним позовом у цій справі. Прокурор не навів обставин щодо неможливості Київською міською радою самостійно звернутися до суду з позовом.
Доводи інших учасників справи
Керівник Дарницької окружної прокуратури м. Києва подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Вказує, що факт купівлі самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, не свідчить про правомірність володіння земельною ділянкою. Підставою правомірного користування земельною ділянкою, на якій знаходиться спірне майно, згідно з вимогами Земельного кодексу України, є відповідне рішення Київської міської ради, а не клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою.
Київська міська рада не приймала рішень про передачу у власність чи користування ОСОБА_2 або ОСОБА_1 земельної ділянки (код ділянки 90:002:0089) площею 0,0182 га по АДРЕСА_1 .
Враховуючи, що Київська міська рада, як уповноважений державою орган здійснювати функції держави у зазначених правовідносинах, не вжила заходів щодо захисту майнових інтересів територіальної громади міста Києва, органи прокуратури вирішили питання щодо представництва інтересів територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради шляхом звернення до суду з цим позовом. Крім того, під час розгляду справи представник Київської міської ради позов прокурора підтримав.
Також на виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура попередньо, до звернення з позовом до суду, листом від 27 березня 2020 року повідомила Київську міську раду про намір звернутися до суду з указаним позовом.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій перевірили та підтвердили наявність підстав представництва прокурором інтересів держави в особі Київської міської ради шляхом звернення до суду з даним позовом, оскільки прокурор у позовній заяві та в ході судового розгляду довів підстави для здійснення ним представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів та необхідність їх захисту.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у даній справі.                          
Витребувано з Дарницького районного суду міста Києва цивільну справу                  № 753/5575/20 за позовом Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року зупинено виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в частині повернення територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельної ділянки, площею 0,018 га, по АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд та стягнення судових витрат з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Київської міської прокуратури в розмірі по 4 204,00 грн з кожного, а в іншій частині - зупинено дію зазначених судових рішень до закінчення касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2023 року справу                                      № 490/1956/20 призначено до судового розгляду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Суди встановили, що право власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення (літ. Б) площею 56 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. (рішення № 28735169, номер запису 13690801) на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14 листопада                     2007 року у справі № 2-357/07. Об`єкту нерухомості присвоєно реєстраційний номер 874969180000.
15 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу зазначеного нежитлового приміщення, який посвідчила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О. М. та зареєструвала в реєстрі за № 246. У цей же день                            (15 березня 2016 року) прийняла рішення № 28737391 про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису № 13692540 про право власності ОСОБА_1 на спірне майно.
Згідно листа Гребінківського районного суду Полтавської області                                  від 17 грудня 2018 року, відповідно до статистичних карток та алфавітних покажчиків, цивільна справа № 2-357/07 Гребінківським районним судом Полтавської області не розглядалась, рішення від 14 листопада 2007 року за вказаною справою не приймалось.
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень судове рішення в цивільній справі № 2-357/07 за позовом ОСОБА_2 не обліковується.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 9 жовтня 2020 року у справі № 753/14345/20 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною четвертою статті 358 КК України за фактом використання завідомо підробленого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14 листопада 2007 року у справі                      № 2-357/07 у зв`язку із закінченням строків давності. 
Згідно з актом обстеження земельної ділянки Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16 липня 2019  року на земельній ділянці, орієнтовною площею 0,018 га, по АДРЕСА_1 (код ділянки 90:002:0089) розташована споруда з приміщеннями торгівельного призначення (кафе, магазин) та сезонний майданчик.
Відповідно до даних міського земельного кадастру земельна ділянка (код ділянки 90:002:0089) площею 0,0182 га по АДРЕСА_1 обліковується як землі, не надані у власність чи користування.
Згідно відомостей міського земельного кадастру інформація щодо звернення ОСОБА_2 із клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою стосовно відведення спірної земельної ділянки у користування у Департаменті відсутня.
За поданням Департаменту земельних ресурсів рішень про передачу зазначеної земельної ділянки в користування (власність) Київська міська рада не приймала. В міському земельному кадастрі інформація щодо державної реєстрації речових прав на вказану земельну ділянку відсутня.
На клопотання ОСОБА_1 від 19 грудня 2018 року на підставі листа-повідомлення про використання права мовчазної згоди від 19 лютого                       2019 року Департамент земельних ресурсів підготував та видав у роботу Товариству з обмеженою відповідальністю «ІЗПВ Укрземконсалт» (далі - ТОВ  «ІЗПВ Укрземконсалт») завдання на проектування від 08 лютого 2019 року для підготовки проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
На підставі завдання на проєктування у міському земельному кадастрі зареєстровано кадастрову справу № Д-9428 щодо відведення                  ОСОБА_1 в оренду на 10 років спірної земельної ділянки для експлуатації та обслуговування кафе та магазину роздрібної торгівлі, який із 28 лютого 2019 року перебуває в землевпорядній організації ТОВ «ІЗПВ Укрземконсалт».
Розроблена та погоджена у встановленому законодавством порядку документація із землеустрою для розгляду та підготовки відповідного проєкту рішення КМР до Департаменту не надходила.
Також установлено, що листом від 11 липня 2019 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києва повідомив, що згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутні дані щодо об`єкта будівництва по АДРЕСА_1 .
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій є посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі                            № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17, від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17ц, від 04 грудня 2019 року у справі                            № 205/3855/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а саме недослідження зібраних у справі доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України); суд першої інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, а саме показань свідка ОСОБА_3 (пункт1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Дарницька окружна прокуратура м. Києва, яка звернулась із позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, вважаючи, що ОСОБА_2 незаконно зареєстрував за собою право власності на нежитлове приміщення площею 56,00 кв. м на належній територіальній громаді м. Києва земельній ділянці, яка не була йому належним чином відведена, просила суд скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О. М. про реєстрацію права власності на це приміщення за ОСОБА_2 .
Задовольняючи позов у цій частині, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що належним способом захисту порушених прав держави в особі Київської міської ради є скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 від 15 березня 2016 року, вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М.
Також прокурор просив скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, площею 56,00 кв. м по                     АДРЕСА_1 , оформлену записом, вчиненим 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М., посилаючись на те, що оспорюваним рішенням державного реєстратора та державною реєстрацією за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно порушено права держави, як законного власника земельної ділянки, на якій це майно знаходиться.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, скасовуючи державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно, дійшов висновку про те, що у ОСОБА_2 не виникло право власності на спірне нежитлове приміщення, оскільки реєстрація права власності на нього  здійснена за ОСОБА_2 на підставі неіснуючого судового рішення.
Проте з такими висновками судів погодитись не можна, виходячи з такого.
Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним (стаття 321 ЦК України).
У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, отже повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції Київської міської ради. 
Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент набуття права власності на спірне майно) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Відповідно до статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Встановлено, що  ОСОБА_2 не звертався до Київської міської ради із заявою про надання у користування та власність спірної земельної ділянки; Київська міська рада не приймала рішень про передачу у користування чи у власність будь-якої особи земельної ділянки, на якій знаходиться спірне нерухоме майно.
У постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку.
У постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц Велика Палата Верховного суду вказала, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.
Таким чином, відповідачі у встановленому законом порядку не набули право користування або право власності на земельну ділянку, на якій розташована споруда з приміщеннями торгівельного призначення (кафе, магазин) та сезонний майданчик.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
За обставинами справи мета позивача спрямована на усунення перешкод власникові (територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради), який не втратив володіння земельною ділянкою, на якій розташований спірний торгівельний павільйон, у користуванні та розпорядженні цією ділянкою шляхом її повернення.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) вказано, що «за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що визначальними обставинами для встановлення подібності справ                                    № 263/18985/19 та № 916/1174/22 є (1) наявність самочинного будівництва, на яке (2) неправомірно зареєстровано право власності. Спір щодо подальшої юридичної долі самочинно побудованого майна вирішується виключно відповідно до статті 376 ЦК України, тобто за вимогами про знесення такого майна або про визнання права власності на таке майно. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності».
Оскільки ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки щодо усунення перешкод у користуванні нею з урахуванням обставин справи є вимога про знесення самочинного будівництва, належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови, яким на час розгляду цієї справи був ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 , на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 15 березня 2016 року.
Суди на зазначене уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про скасування права власності ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення. 
За встановлених обставин цієї справи та змісту позовних вимог, у задоволенні вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на нежитлове приміщення необхідно   відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.
Окрім того, виходячи з того, що таке право власності, за його відсутності, ОСОБА_2 не міг передавати за правочином ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій визнали недійсним укладений між ними 15 березня                      2016 року договір купівлі-продажу нерухомого майна.
При цьому не звернули уваги на таке.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, прокурор посилався, зокрема, на неправомірність набуття ОСОБА_2 права на спірний об`єкт нерухомого майна за відсутності рішення Київської міської ради щодо передачі у власність чи користування земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 .
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01 серпня 2019 року у справі № 638/14632/14-ц, від  17 січня 2024 року у справі № 520/16267/19.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження                            № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі  № 569/17272/15 (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).
Враховуючи наведене, особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна самостійного значення для позивача не має, оскільки не призведе до звільнення земельної ділянки, а є необхідність нового звернення до суду, тому не є ефективними способами захисту прав. 
З огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада                2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) визнання недійсними оспорюваного договору купівлі-продажу не відновить прав Київської міської ради, в чиїх інтересах прокурор пред`явив позов.
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову прокурора в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 15 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку з чим судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.
Разом із тим, оскільки ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки щодо усунення перешкод у користуванні нею з урахуванням обставин справи та висновків Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження                                № 12-39гс23) є вимога про знесення самочинного будівництва, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог прокурора про зобов`язання ОСОБА_1 повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради спірну земельну ділянку шляхом знесення будівель і споруд.
Так, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним (див. постанову Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц).
У частинах третій, четвертій статті 376 ЦК України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 2-6977/11 (провадження № 61-9096св18) зроблено висновок, що «відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України».
Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови (див. постанову Верховного Суду України від                            06 вересня 2017 року по справі № 642/7110/15-ц).
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим (див. пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).
У справі, яка переглядається, суди встановили, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 належить до земель комунальної власності і у користування чи у власність фізичним чи юридичним особам на час звернення прокурора з цим позовом не передавалася.  
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що спірне нерухоме майно на вказаній земельній ділянці є самочинним будівництвом, а  його державна реєстрація проведена без законних підстав. Оскільки позивач заперечує проти знаходження на земельній ділянці, що перебуває у нього на праві постійного користування, самочинно збудованого нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 , тому відновлення порушених прав позивача можливе лише його знесенням.
Доводи касаційної скарги з цього приводу зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно  задовольнити частково, судові рішення в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, скасування державної реєстрації права власності                     ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, визнання недійсним договору купівлі-продажу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні, а в іншій частині судові рішення залишити без змін.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року зупинено виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в частині повернення територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельної ділянки, площею 0,018 га, по АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд та стягнення судових витрат з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Київської міської прокуратури в розмірі по 4 204,00 грн з кожного, а в іншій частині - зупинити дію зазначених судових рішень до закінчення касаційного провадження, тому виконання вказаних судових рішень у нескасованій при перегляді касаційним судом частині підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в частині позовних вимог Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зазначених вимог відмовити.
У решті рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня                   2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва                         від 23 червня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду                            від 30 серпня 2022 року у нескасованій при перегляді касаційним судом частині.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді:	Д. А. Гудима  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун