КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/37420/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2991/2024
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И 
 
06 червня 2024 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ : 
суддя-доповідач: Слюсар Т.А. 
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ахрамовича Яна Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року про відмову у прийнятті зустрічного позову у складі судді Сіромашенко Н.В., 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-
 
                                                     В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
 
У листопаді 2023 року адвокатом Ахрамович Я.І. в інтересах ОСОБА_1 було подано зустрічний позов до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
При постановленні ухвали районний суд керувався положеннями ч. 2 ст. 193 ЦПК України, виходячи із того, що такі позови не є взаємопов`язані, а тому не можуть розглядатися в одному провадженні, та застосував наслідки, передбачені ч. 3 ст. 194 цього Кодексу.
 
В апеляційній скарзі адвокат Ахрамович Я.І. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та об`єднати основний та зустрічний позов для спільного розгляду.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що правовідносини щодо визначення місця проживання дитини з одним з батьків та правовідносини, що виникають під час розірвання шлюбу нерозривно пов`язані між собою та є такими, що виникають із сімейних правовідносин, то наявні підстави для прийняття до спільного розгляду з первісним позовом про розірвання шлюбу зустрічного позову про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком.
 
Вказує, що під час прийняття оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не було враховано висновки Верховного Суду щодо спірних правовідносин та не дотримано норми процесуального права, передбаченої ст. 193 ЦПК України, а тому дана ухвала є незаконною.
 
Відповідно наявні підстави для скасування даної ухвали та ухвалення нового рішення про прийняття зустрічної позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
 
У відповідності до вимог статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
У такому випадку судове засідання не проводиться, а розгляд справи здійснюється   у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами - частина 13 статті 7 ЦПК України.
 
Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
 
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що у зустрічному позові про розірвання шлюбу по суті викладено не згоду з підставами розірвання шлюбу, які викладені ОСОБА_2 в первісному позові, а вимоги про визначення місця проживання дитини з ОСОБА_1 не пов`язані з первісними вимогами про розірвання шлюбу, а тому в прийнятті зустрічного позову слід відмовити.
 
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду.
 
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мельник проти України" ("Melnyk v. Ukraine" заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).
 
Виходячи з приписів ст. 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.
 
Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону.
 
Згідно ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Згідно ч 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
 
Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
 
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу.
 
Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.
 
Отже, цивільне процесуальне законодавство гарантує відповідачеві право на захист від пред`явленого позову шляхом подання зустрічного позову. Водночас право на пред`явлення зустрічної позовної заяви не є абсолютним, подаючи зустрічну позовну заяву заявник повинен дотримуватись вимог ЦПК України щодо її подання.
 
Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.
 
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції" від 12.06.2009 N 2, судам слід мати на увазі, що оскільки від належного вирішення питання про прийняття зустрічного позову, позову третьої особи із самостійними вимогами та об`єднання і роз`єднання позовів залежить своєчасний і правильний розгляд заявлених вимог, то ці процесуальні дії необхідно провадити у точній відповідності з правилами, встановленими ЦПК України.
 
Предметом первісного позову є розірвання шлюбу, натомість предметом зустрічного позову є визначення місця проживання дитини з батьком.
 
Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.
 
Позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами хоч і виникають із сімейних правовідносин, однак не можуть зараховуватися, а задоволення зустрічного позову повністю або частково не виключить можливість задоволення первісного позову.
 
Спільний розгляд цих позовів є недоцільним, оскільки спричинить затягування розгляду справи та не відповідатиме завданню цивільного судочинства, а саме своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. При цьому, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Тому не заслуговують на увагу посилання скаржника про те, що роздільний розгляд первісного та зустрічного позовів призведе до ситуації, коли вже після розірвання шлюбу сторін, протягом тривалого часу, часу розгляду нового позову ОСОБА_1 , зберігатиметься невизначеність щодо місця проживання дитини.
 
Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Верховний Суд у постанові від 5 січня 2020 року у справі № 200/952/18, провадження № 61-14859св19, вказав, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.
 
Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
Із аналізу первісного позову про розірвання шлюбу та зустрічного позову про визначення місця проживання дитини вбачається, що хоч правовідносини, які виникли між сторонами і регулюються Сімейним Кодексом України, однак можуть бути розглянуті окремо незалежно одна від іншої, оскільки дані позови не є взаємопов`язані і задоволення зустрічного позову жодним чином не впливає на задоволення первісного позову. При цьому спільний розгляд таких позовних вимог є недоцільним, адже при розгляді позову про визначення місця проживання дитини істотно розширюється предмет доказування та може виникнути необхідність залучення нових учасників процесу, що призведе до затягування розгляду справи про розірвання шлюбу.
 
А відтак, висновки суду першої інстанції про те, що у прийнятті зустрічної позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом слід відмовити, є вірними та такими, що відповідають як нормам матеріального, так і нормам процесуального права.
 
Підстав для скасування ухвали районного суду з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
 
Враховуючи вищенаведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу адвоката Ахрамовича Я.І. в інтересах ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без зміни.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381  ЦПК України, суд,-
 
   П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Ахрамовича Яна Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року залишити без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
 
Суддя-доповідач:                 

Судді: