ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                   
27 березня 2024 року                                                 
м. Київ
 
справа № 686/9073/22
провадження № 61-10417св23  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),  
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Хмельницького апеляційного суду                  від 20 червня 2023 року у складі колегії суддів Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,                ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що він із ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 », після шлюбу з позивачем - « ОСОБА_6 ») з 20 лютого 2003 року                 до 25 січня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 ,                ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За час шлюбу 03 липня 2003 року ОСОБА_2 отримала від Хмельницької міської ради земельну ділянку, кадастровий номер 6810100000:18:001:0134, площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель. 18 лютого 2008 року ОСОБА_2 отримала земельну ділянку, кадастровий номер 6810100000:18:001:0026, площею 0,0316 га, для ведення особистого селянського господарства,. 
Вказані земельні ділянки розміщені за адресою: АДРЕСА_1 , на якій вони як подружжя збудували житловий будинок, загальною площею 417,3 кв. м, житлового площею 109,3 кв. м, право власності на який оформлено на ім`я ОСОБА_2 .
02 серпня 2021 року ОСОБА_2 та її батько ОСОБА_3 з нотаріусом                       Твердохліб Г. Г. , без його добровільної та безумовної згоди, шляхом обману, отримали в нього заяву (дозвіл) на відчуження згаданого житлового будинку, а пізніше без його згоди відчужили також земельну ділянку, кадастровий номер 6810100000:18:001:0134, шляхом укладення оспорюваних договорів дарування на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Зазначив, що договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 6810100000:18:001:0134, набутої ОСОБА_2 за час шлюбу, на користь її батьків укладено без його письмової згоди, у зв`язку з чим такий договір є недійсним з підстав, передбачених статтею 65 СК України, статтею 120 ЗК України та статтями 230, 377 ЦК України, оскільки на цій земельній ділянці знаходиться належний їм як подружжю житловий будинок і він є його співвласником. 
Крім того, ОСОБА_2 не виконала своєї обіцянки не звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей у зв`язку з тим, що позивач надав згоду на відчуження житлового будинку на користь дітей.
ОСОБА_1 стверджував, що договір дарування будинку підлягає визнанню недійсним через «дефект волі», оскільки укладення ним договору не було добровільним, його згода була умовною, до його укладення спонукали обставини обману зі сторони відповідачів. Правовою підставою недійсності договору зазначав порушення статей 203, 215, 230, 717 ЦК України.  
Згоду на відчуження житлового будинку він надав за умови подальшого його дарування їх спільним із ОСОБА_2 дітям, що оформлено письмовими угодами (гарантіями) № 1 і № 2. Такі умови не були вказані в  договорах дарування, оскільки нотаріус відмовлялася їх посвідчувати, так як це підтверджувало б укладення договорів під умовою, що заборонено для таких видів правочинів.   
Позивач зазначав, що погодився підписати згоду на відчуження та угоди              (гарантії) № 1 і № 2, оскільки відповідачі запевняли його, що у подальшому оформлять відчуження житлового будинку на користь дітей, а наразі це необхідно вирішити терміново, так як його колишня дружина проживала з громадянином росії ОСОБА_10 , у липні 2021 року вони зареєстрували шлюб та мали намір виїхати на проживання до міста москви. Однак відповідачі його обманули, оскільки після оформлення своїх прав на житловий будинок та отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження майна на користь дітей будинок дітям не подарували.
Посилаючись на зазначені обставини та керуючись положеннями статей                        203, 215, 230, 377, 717 ЦК України, статей 60, 65 СК України та статті 120 ЗК України, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 6810100000:18:001:0134, площею 0,0884 га          (0,0152 га - малоповерхова забудова, 0,0732 га - малоповерхова забудова)                      від 02 серпня 2021 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , а також договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 02 серпня 2021 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2023 року у складі судді Мазурок О. В. відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , місцевий суд виходив із того, що підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину. 
Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів в її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. 
Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі                            від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. 
На цій підставі суд першої інстанції дійшов до висновку, що зі сторони позивача не надано доказів того, що спірні договори дарування укладено із застосуванням обману з боку відповідачів та без вільного волевиявлення позивача ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . 
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями               
АДРЕСА_2 , укладений 02 серпня 2021 року між ОСОБА_11 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г. Г. 
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 6810100000:18:001:0134, площею 0,0884 га (0,0152 га - малоповерхова забудова, 0,0732 га - малоповерхова забудова), що розташована за адресою:                                         АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, укладений 02 серпня 2021 року між ОСОБА_11 , ОСОБА_3 та               ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г. Г.
Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 , будучи співвласником житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , титульне право власності на який ОСОБА_11 набула на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 серпня 2010 року, з моменту формування спірної земельної ділянки площею 0,0884 га, кадастровий номер 6810100000:18:001:0134, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що розташована за вказаною адресою, також набув право спільної сумісної власності і на частину спірної земельної ділянки, на якій розміщено спірний житловий будинок, на що нотаріус при посвідченні оспорюваного договору дарування земельної ділянки уваги не звернув.
Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору дарування земельної ділянки, кадастровий номер 6810100000:18:001:0134, її частина, на якій розташовано зазначений вище житловий будинок, на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_1 , нотаріальну згоду якого на відчуження приватним нотаріусом Твердохліб Г. Г. не було відібрано відповідно до вимог частин другої, третьої статті 65 СК України. Отже, з урахуванням положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України та принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відчуження земельної ділянки без згоди позивача є незаконним.  
Апеляційний суд погодився з доводами позивача про те, що він надав згоду на відчуження житлового будинку з умовою, що у подальшому будинок буде відчужено його спільним із ОСОБА_2 дітям. Це підтверджено письмовими угодами (гарантіями), але його обманули, тому правочин є недійсним на підставі                           статей 203, 215, 230 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У липні 2023 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 рокута залишити в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2023 року.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 120 ЗК України, статтю 377 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду                         від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17. Земельна ділянка, яка була приватизована ОСОБА_12 (ОСОБА_12), є її особистою приватною власністю і згода позивача на її відчуження не вимагалася  (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник зазначав, що звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою,      ОСОБА_1 не надав суду доказів на підтвердження того, що він є співвласником будинку АДРЕСА_1 . 
Позивач також не надав суду доказів того, що під час проведення 18 серпня                   2010 року реєстрації права власності на житловий будинок ОСОБА_11 діяла за його письмовою згодою як титульний власник житлового будинку, що є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 серпня 2010 року за ОСОБА_11 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 з розміром частки 1/1. Волевиявлення ОСОБА_1 (заява) шляхом надання згоди на укладення правочину щодо спірного житлового будинку висловлено ним та оформлено 02 серпня 2021 року приватним нотаріусом Твердохліб Г. Г. 
Крім того, ОСОБА_1 ніколи не заперечував щодо укладення договорів дарування, а надаючи згоду на укладення спірних договорів, фактично визнав, що ніяких заперечень щодо цього у нього не було.
Письмові угоди (гарантії) № 1 і № 2, які нотаріально не посвідчені, правового значення для вирішення заявлених позивачем вимог не мають, про що він як юрист, суддя, мав би знати. 
Крім того, преюдиційних судових рішень щодо неправомірних дій нотаріуса позивач не надав. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції
08 серпня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
29 листопада 2023 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду ОСОБА_13 у касаційному провадженні № 61-10417св23, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Суддею-доповідачем у зазначеній справі визначено ОСОБА_14 , суддями, які входять до складу колегії, визначено ОСОБА_15 та ОСОБА_16 
07 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 
 
Доводи відзивів на касаційну скаргу 
ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу підтримала касаційну скаргу                  ОСОБА_3 та викладені в ній доводи, касаційну скаргу від свого імені не подавала. 
ОСОБА_4 у відзиві на касаційну скаргу підтримала касаційну скаргу ОСОБА_3 та викладені в ній доводи, касаційну скаргу від свого імені не подавала.
ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_12 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 », станом на час розгляду справи прізвище « ОСОБА_17 ») та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 20 лютого 2003 року до 25 січня  2018 року (т. 1, а. с. 8-9 ). Під час шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2                               (т. 1, а. с. 10-11).
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 03 липня              2003 року № 071671 ОСОБА_11 на підставі рішення дев`ятої сесії Хмельницької міської ради від 25 грудня 2002 року № 7 набула у власність у порядку приватизації земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 12).
На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 18 лютого 2008 року ОСОБА_11 відповідно до рішення тринадцятої сесії Хмельницької міської ради від 22 серпня 2007 року № 30 набула у власність земельну ділянку, кадастровий номер 6810100000:18:001:0026, площею 0,0316 га, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 13).
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 серпня                2010 року ОСОБА_11 набула у приватну власність житловий будинок, що у АДРЕСА_1 , загальною площею 417,3 кв. м, житловою площею 109,3 кв. м (т. 1, а. с. 14).
ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 64,8 кв. м.
Як вбачається зі змісту нотаріальної згоди ОСОБА_1 від 02 серпня 2021 року                     він надав згоду ОСОБА_2 укласти договір та подарувати житловий будинок із надвірними будівлями АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 7/10 та 3/10 часток відповідно (т. 1, а. с. 20).
02 серпня 2021 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , на підставі якого, за згоди ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули у власність 7/10 та 3/10 часток вказаного будинку відповідно. Згідно з пунктом 8 цього договору дарувальник засвідчив, що житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею                 0,0884 га, кадастровий номер 6810100000:18:001:0134. Одночасно із посвідченням договору дарування житлового будинку укладено договір відчуження вказаної земельної ділянки (т. 1, а. с. 21-22).
02 серпня 2021 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 6810100000:18:001:0134, площею 0,0884 га, (0,0152 га - малоповерхова забудова, 0,0732 га - малоповерхова забудова), за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно з яким ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули у власність відповідно 7/10 та 3/10 часток вказаної земельної ділянки (Т. 1, а. с. 23-24).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від 
висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
За статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 
Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається у таких випадка: якщо недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є неприпустимим.
За положеннями статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 311/2233/19 (провадження № 61-12035св20), на яку міститься посилання у касаційній скарзі, зазначено, що «для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, згідно з яким за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. 
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман чи помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі                           № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі  № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)».
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел другої сторони, яка вчиняє правочин, знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що інша сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у невигідні для неї правовідносини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 січня 2024 року у справі № 641/4266/21 (провадження № 61-14470св23).
Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд погодився з доводами позивача про те, що він надав згоду на відчуження спірного майна з умовою, що у подальшому воно буде відчужено його спільним із ОСОБА_2 дітям, але його обманули, тому оспорені правочини є недійсними на підставі статей 203, 215, 230 ЦК України.
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, не встановив на підставі належних та допустимих доказів, що позивач (не будучи особою похилого віку, не маючи протипоказань щодо здоров`я, маючи повну юридичну обізнаність, в силу своєї професії) не розумів про наслідки вчинення/не вчинення дій, направлених на відчуження майна у визначений спосіб (договір дарування), чи є він особою, яка могла неправильно сприймати фактичні обставини правочину.
Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді настати не можуть. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до статті 230 ЦК України (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 910/15715/19).
Переглядаючи справу, апеляційний суд не з`ясував обставин, що волевиявлення позивача здійснено шляхом помилки і така помилка дійсно була, і що вона має істотне значення, а також, що мав місце обман і умисні дії були направлені на протиправне заволодіння його майном проти його волі та проти домовленостей зі сторонами договору.
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідно до положень статті 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника (яким себе вважав ОСОБА_1 ) будь-яку дію майнового характеру          (як-то відмова від майнових претензій) чи необхідність вчинення інших дій немайнового характеру суперечить юридичним наслідкам укладення договору дарування - безповоротному припиненню права власності у дарувальника на майно, що є предметом цього договору.
Норми статті 725 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки дарувальник має право вимагати від обдарованого виконання покладених на нього обов`язків на користь третьої особи, однак оспореними правочинами це не передбачено. Укладення будь-яких угод (угоди-гарантії) не може бути умовою оспорених договорів дарування щодо здійснення певних дій у майбутньому.
Суд апеляційної інстанції не встановив характер спірних правовідносин між сторонами, не спростував належними та допустимими доказами висновків місцевого суду, що правовою метою надання згоди ОСОБА_1 на укладення його колишньою дружиною договорів дарування була передача ним як співвласником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Також апеляційний суд не навів мотивів того як укладені між позивачем та відповідачами угоди щодо взаємних прав та обов`язків подружжя щодо виховання та матеріального забезпечення їх дітей (аліменти, опіка) могли впливати на наслідки укладення будь-яких правочинів, спрямованих на відчуження майна іншим особам, а не колишній дружині чи їх з дружиною дітям.
Таким чином, апеляційний суд розглянув спір без урахуванням вимог та підстав позовної заяви, не спростував доводів, викладених місцевим судом, які були підставою для залишення без задоволення позовних вимог, зокрема про відсутність обману, за умови, що договір дарування (який у силу його умов є виконаний) спрямований на безповоротне припинення права власності у дарувальника і виникнення його у обдаровуваного.
Суд апеляційної інстанції, вказуючи на те, що між сторонами існують інші правовідносини (угоди-гарантії), не з`ясував чи може невиконання угод-гарантій бути підставою для оскарження договору дарування чи підставою вимагати від обдарованого виконати дії майнового характеру, що були раніше обумовлені, а також не навів норму права, якою визначено, що невиконання таких дій з боку обдарованого є підставою для визнання правочину недійсним.
Отже, у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статей 229, 230 ЦК України, а постанова апеляційного суду не відповідає вищенаведеним висновкам Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права, що є підставою для скасування оскарженої постанови апеляційного суду.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на таке.
Земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду (постанова Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, провадження № 61-29004св18).
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи позовної заяви, апеляційної скарги та відзивів на неї, не звернув уваги, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, не з`ясував усі обставини укладання спірних договорів дарування, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки недоведеність обставин, на наявності яких наполягав позивач, була підставою суду першої інстанції для відмови у задоволенні заявлених ним позовних вимог.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Враховуючи, що недоліки, допущені судом апеляційної інстанції під час перегляду справи, не можуть бути усунуті під час її касаційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Пунктом 1 частини третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення та не надав належної оцінки висновкам місцевого суду.  
Керуючись статтями 402, 409, 410, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 червня 2023 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | І. М. Фаловська
Судді | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| А. С. Олійник
| В. В. Сердюк