Справа № 344/15427/23 
Провадження № 22-ц/4808/500/24 
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого  (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів                                              Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,
секретаря                                       Струтинської Д.В.,
з участю                                          представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 адвоката Костіва І.Я., представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Мізика С.І.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про поділ спільного майна подружжя та  зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,  за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Томина Сергія Володимировича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Атаманюком Б.М. 25 січня 2024 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 30 січня 2024 року, 

                                                      в с т а н о в и в:
У серпні 2023 року звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. 
Позовні вимоги  обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі з 28 вересня 2010 року по 04 червня 2020 року. Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2020р. (набрало законної сили 06.08.2020) шлюб між сторонами розірвано. У шлюбі у народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у шлюбі за спільні кошти її і відповідача вони придбали  квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м, згідно договору купівлі-продажу від 29.03.2019р., власником якої є відповідач ОСОБА_1 . 
Враховуючи те, що зазначена квартира придбана подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період шлюбу, то вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, стягнути з відповідача понесені судові витрати (а.с.3-6).
У листопаді 2023 року подав ОСОБА_1 зустрічний позов.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м, є його особистою приватною власністю. 
Так, вказана квартира була придбана ОСОБА_4 (рідна сестра позивача) 29.03.2019 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому. Право власності за ОСОБА_1 зареєстровано лише після 25.09.2020, тобто після набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами. 
Просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м., особистою приватною власності ОСОБА_1 , та стягнути понесені судові витрати (а.с.57).
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 січня 2024 року первісний позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .  Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1\2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 052 грн  судового збору. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю – відмовлено (а.с.99).
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Томин О.В. подав апеляційну скаргу, у якій посилається на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на час подачі позовної заяви ОСОБА_2 (08 квітня 2019 року) встановлений рішенням Галицького районного суду від 04.06.2020 року, яке набрало законної сили, у справі №341/626/19 та не підлягає доказуванню у цивільній справі, яка розглядається. У мотивувальній частині заочного рішення судом установлено, що шлюбно-сімейні відносини між ними припинені, спільного господарства сторони не ведуть, разом не проживають. Такі обставини мають безпосереднє значення та вплив при прийнятті рішення про розірвання шлюбу, тобто є преюдиційними.
Матеріали справи не містять підтвердження того, що ОСОБА_2 зверталась до суду із заявою про перегляд заочного рішення у справі №341/626/19, тобто позивач погодилась із встановленими у ньому обставин фактичного припинення шлюбних відносин із відповідачем.
Задовольняючи первинні позовні вимоги щодо факту встановлення підтвердження відносин, суд безпідставно послався на спільні фото сторін, датовані червнем-липнем 2020 року. Позивач не заперечує факту перебування з позивачкою за первинним позовом та їхньою спільною дочкою на відпочинку у червні-липні 2020 року, однак вказана обставина не може свідчити про фактичні шлюбні відносини між сторонами.
Суд помилково переустановив обставини у іншій справі (про поділ майна), коли вони були уже встановлені рішенням суду у справі про розірвання шлюбу щодо припинення фактичних шлюбних відносин і ведення спільного господарства сторонами до придбання оспорюваного майна.
Стверджує, що не проживали однією сім`єю разом з позивачкою з 2013 року, коли вона виіхала до Великобританії та протягом трьох років вона не надсилала жодних коштів, а лише передавала одяг для дитини. Тому у 2017 році він також виїхав до Великобританії також, а коли прийшов за адресою, де проживала позивачка, то застав її з іншим чоловіком і йому відома особа того чоловіка. У Великобританії вони проживали окремо, спільного господарства не вели і жодних грошей його сестрі позивачка не переказувала. 
ОСОБА_2 виклала спільні фото за 2020 рік з відпочинку, який був викликаний бажанням дочки відпочити разом з батьками, що не свідчить про збереження ними шлюбних стосунків. Тим паче, що позивачка замовчує факт перебування з 2020 року у близьких стосунках із своїм теперішнім чоловіком .
Крім того, з 2017 по 2018 рік ОСОБА_2 разом із своєю дочкою і сином від попереднього шлюбу займалась пошукрм квартири в Івано-Франківську, про що свідчить переписка з ріелторами і вона у 2020 році придбала квартиру за власні кошти і не претендувала на його квартиру.
Не відповідають дійсності також і інші обставини, викладені ОСОБА_2 у позовній заяві, у тому числі, щодо заміни замків і дверей, відсутність можливості потрапити в квартиру, оскільки до 2022 року вона проживала у Великобританії нелегально. Повернулась в Україну тільки після 2022 року.
Крім того, наголошує, що він на день укладення договору про відступлення майнових прав та реєстрації права власності на квартиру перебував за межами України і не міг підписувати і не підписував договорі та не реєстрував за собою право власності на квартиру, тому у сторін не виникло права спільної сумісної власності.
Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати (а.с.117-123).
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу.
Вказує, що доводи апеляційної скарги є надуманими,  безпідставними та не підтвердженими жодними доказами.
Посилання на невірне преюдиційне трактування рішення Галицького районного суду від 04 червня 2020 року безпідставне, оскільки у рішенні суду не зазначено час припинення шлюбних стосунків.
Крім того, режим окремого проживання подружжя встановлюється виключно судом,однак у даному випадку апелянтом жодного належного та допустимого доказу наявності такого режиму надано не було.
Посилання апелянта на відсутність у заяві про розірвання шлюбу майнових вимог щодо квартири не слід приймати до уваги, оскільки на момент подання зазначеної заяви спору щодо мети придбання квартири, як забезпечення майбутнього їхньої спільної дочки, не було, і тільки після чергового втручання родичів ОСОБА_1 і виникла необхідність у правовій визначеності належності квартири.
Судом вірно надано оцінку фактам перебування сторін у шлюбі з вересня 2010 року по 04 червня 2020 року, народження спільної дитини, а також мета придбання спірної квартири.
Дослідженими у справі належними та допустимими доказами переконливо доведено, що квартира відповідно до укладеного договору про відступлення майнових прав за договором купівлі-продажу нерухомого майна 30.10.2019 року в якості збудованої, зданої у експлуатацію та повністю оплаченої квартири перейшла у власність ОСОБА_1 . 
За таких обставин очевидно, що вказана квартира є спільною сумісною власністю сторін та придбана у шлюбі.
Крім того, твердження апелянта про те, що у матеріалах справи відсутні докази набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру суперечать дослідженим судом доказам, а також суперечать суті зустрічної позовної заяви та самої апеляційної скарги, в якій ставиться вимога визнати саме за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.203-206).
Вислухавши доповідь судді, пояснення   представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 адвоката Костіва І.Я., представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Мізика С.І., дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є  обґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 28 вересня 2010 року. Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2020р., яке набрало законної сили 06.08.2020р., шлюб між сторонами розірвано (а.с.7-8).
Сторони є батьками  неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 330000492 від 24.04.2023 встановлено, що за ОСОБА_1 25.09.2020р. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Документи подані для державної реєстрації: акт приймання передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 30.10.2019, видавник: Приватне підприємство «ТРЕЙД-ГРУП» та ОСОБА_1 ; договір про відступлення права вимоги майнових прав за договором купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, серія та номер: б/н, виданий 30.10.2019, видавник Приватне підприємство «ТРЕЙД-ГРУП» та ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, серія та номер: б/н, виданий 29.03.2019, видавник Приватне підприємство «ТРЕЙД-ГРУП» та ОСОБА_4 .
Також в матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, серія та номер: б/н, який укладений 29.03.2019 між Приватним підприємством «ТРЕЙД-ГРУП» та ОСОБА_4 , та квитанції про оплату.
До матеріалів справи додані фото за червень-липень 2020 року, на яких відображено, що сторони спільно проводили час, перебувають на відпочинку. Зазначені обставини представниками сторін не заперечувалися.
До апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 подано копію позовної заяви про розірвання шлюбу, підписаної особисто Филипповою, датованої 08.04.2019р., зареєстрованої того ж дня Галицьким районним судом Івано-Франківської області,  відповідно до якої позивачка зазначала, що шлюбні відносини між ними  фактично припинилися багато років тому і майна, яке б належало їм на праві спільної сумісної власності ними за час шлюбу не набуто (а.с.145, том 1).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.57,60-71 Сімейного кодексу України, ст.ст.325,368,372 Цивільного кодексу України, встановивши що договір про відступлення права вимоги майнових прав за договором купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, укладений 30.10.2019р., тобто до розірвання шлюбу між сторонами, дійшов висновку, що такий договір є відплатним і ОСОБА_1 передав кошти ОСОБА_4 за цим договором, зареєструвавши за собою право власності на квартиру вже після розірвання шлюбу. Однак, кошти на придбання цих майнових прав  могли бути зароблені лише протягом тривалого періоду, тобто під час шлюбу, тому позивач має право на ? частину цього майна.
З такими висновками суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, оскільки вони побудовані на припущеннях.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.  
  На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
При цьому має значення, обсяг майна, набутий за спільні кошти до дня припинення фактичних шлюбних відносин, ведення спільного господарства. Лише на таке майно поширюється режим спільної сумісної власності, яке набуло подружжя за час шлюбу.
Договір купівлі-продажу майнових прав укладений з ОСОБА_4 29 березня 2019 року, тобто за десять днів до подання позивачкою ОСОБА_2 позовної заяви про розірвання шлюбу.
При цьому у матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що ОСОБА_2 передавала кошти ОСОБА_4 або відповідачу з метою укладення цього договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Оскільки самою позивачкою у позовній заяві про розірвання шлюбу, підписаній особисто нею, датованій 08.04.2019р. і поданій до суду зазначено, що шлюбні відносини між нею і відповідачем ОСОБА_1   фактично припинилися багато років тому і майна, яке б належало їм на праві спільної сумісної власності ними за час шлюбу не набуто, тому ця обставина може бути розцінена судом не інакше як так, що майна у спільній сумісній власності у сторін не було, оскільки про це переконливо свідчить зміст позовної заяви позивачки. 
Хоча і не зазначено у цій позовній заяві рік, коли припинені шлюбні відносини між сторонами, але співвідносячи час набуття у власність відповідачем ОСОБА_1 майнових прав на об`єкт, який створений  у майбутньому, очевидно, що він не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . 
  Оскільки позивачка у позовній заяві вказувала на фактичне припинення шлюбних відносин на день подання нею позову про розірвання шлюбу, тобто станом на 08.04.2019 року, а відповідач ОСОБА_1 визнав позов з підстав, викладених у цій позовній заяві (а.с.178), та обставина, що сторони припинили фактичні шлюбні відносини до моменту подачі позову не підлягала доказуванню, була встановлена судом відповідно до того, як зазначено у позовній заяві.
Крім того, під час розгляду спору про розірвання шлюбу 22 травня 2020 року ОСОБА_2   подала заяву (а.с.144), в якій просила справу розглянути без її участі, не заперечувала щодо заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримувала Отже, дана обставина свідчить про те, що з дня подачі ОСОБА_2 позову до 22.05.2020 р. обставини, викладені у позовній заяві, не змінились, шлюбні відносини не відновились, сторони продовжували проживати окремо та не вели спільного господарства, що свідчить про те, на день укладення договору про відступлення майнових прав на користь ОСОБА_1 (30.10.2019 року)  подружжям не було  набуто у власність спільне сумісне майно.
Висновок суду, що у рішення Галицького районного суду від 04.06.2020 р. у справі № 341/626/19 не конкретизовано, з якого часу сторони припинили фактичні шлюбні відносини є помилковим, суперечить позиціям сторін у справі про розірвання шлюбу, а обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили. 
Враховуючи зазначене, факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на момент подачі позовної заяви ОСОБА_2 08.04.2019 р. встановлений рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2020 р. у справі № 341/626/19 та не підлягає доказуванню у цивільній справі, яка розглядається. 
Предметом позову у вказаній справі було розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тобто між тими самими особами, які беруть участь у цій справі, і щодо яких у судом установлено, що шлюбно-сімейні відносини між ними припинені, спільного господарства сторони не ведуть, разом не проживають. Такі обставини мають безпосереднє значення та вплив при прийнятті судом рішення про розірвання шлюбу, тобто є преюдиційними (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18)) 
На підтвердження існування фактичних шлюбних відносин суд безпідставно прийняв до уваги спільні фотознімки сторін, датовані червнем-липнем 2020 року, оскільки факт спільного відпочинку сторін не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (правові позиції КЦС ВС, викладені у постанові від 28 серпня 2019 року № 588/350/15-ц).
У своїй позовній заяві позивачка за первісним позовом  лише зазначає орієнтовну вартість спірної квартири як готового об`єкта нерухомого мана, але не вказує вартість майнових прав на квартиру, яка буде створена у майбутньому, як і не представляє жодних доказів коли, скільки і які суми коштів вона передавала на виконання умов цього договору. 
Маючи намір придбати майнові права разом з відповідачем, позивачка, принаймні мала бути обізнаною хоча б  про загальну вартість майнових прав і подати  докази про це, якими могла бути переписка з відповідачем або ОСОБА_4   щодо  узгодження ціни, інформація про ознайомлення з будь-якими документами, які стосувалися договору тощо, що могло свідчити про її наміри на придбання цього майна і прийняття участі в його оплаті. 
За договором купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому від 29.03.2019 року,  приватне підприємство «ТРЕЙД-ГРУП» зобов`язалося передати у власність ОСОБА_4 квартиру, яка буде створена ним у майбутньому, а вона, як покупець,  - прийняти квартиру (трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що розташований в комплексі багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення, які знаходяться за будівельною адресою: АДРЕСА_3 ) у відповідності до умов цього договору  та оплатити його. Загальна вартість квартири погоджується сторонами протоколом погодження договірної ціни (п.п.1.1., 2.3.1., 3.1. договору, а.с.61-62).
На виконання цього договору ОСОБА_4 внесені авансові платежі 29 березня 2019 року в розмірі 467443,10 грн, 18 червня 2019 року 115 315, 00 грн, 21 червня 2019 року в розмірі 9 500,00 грн, 24 вересня 2019 року в розмірі 125250,00 грн 20 грудня 2019 року 125 250, 00 грн, 12 березня 2020 року 125182,0 грн та доплата 08 вересня 2020 року в розмірі 63800,00 грн, про що свідчать квитанції до прибуткового касового ордера, видані ПП «Трейд-груп» (а.с.59-60,94)
Слід дійти висновку, що правовідносини за цим договором стосуються лише сторін договору і ніким не оспорюються. Жодних доказів про те, що цей договір оплачувався саме  ОСОБА_1 або ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
Договір про відступлення права вимоги майнових прав за договором купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, укладений  між Приватним підприємством «ТРЕЙД-ГРУП»,  ОСОБА_4 та ОСОБА_1   30 жовтня 2019р., тобто після подання позову  ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і підтвердження її намірів щодо припинення шлюбу.
Таким чином це майно не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , тому поділу не підлягає поділу.
Оскільки право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 після реєстрації розірвання шлюбу 25 вересня  2020 року , тобто цей об`єкт нерухомого майна перебуває у його власності,  то на спростування факту режиму спільної сумісної власності окремий позов не вимагається, а викладається відповідний висновок у мотивувальній частині судового рішення. Тому не підлягає задоволенню зустрічний позов, оскільки не змінюється обсяг прав і обов`язків власника майна щодо об`єкта нерухомого майна. 
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового вішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд
                                           
                                               п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Томина Сергія Володимировича задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 січня 2024 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким  у задоволенні  позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про поділ спільного майна подружжя та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                               І.О. Максюта            

Судді:                                                         Л.В. Василишин
                                                                    
                                                                    В.Д.Фединяк

Повний текст постанови складено 26 квітня 2024 року.