КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 755/9444/23 Апеляційне провадження № 22-ц/824/8928/2024	Головуючий у суді першої інстанції - Коваленко І.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
04 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                Оніщук М.І.,
судді                                     Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Ріальто", подану від його імені та в його інтересах адвокатом Руденком Костянтином Васильовичем, на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія" "Ріальто" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто" звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило: 
- стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто" заборгованість за Договором № 210112-24721-3 від 12.01.2021 року станом на 27.06.2023 року у розмірі: 28550 грн. 00 коп., яка складається з: 5 000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом; 2 550 грн. 00 коп. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 Кредитного договору за ставкою 1,7 % за кожен день користування кредитом за період 12.01.2021 року по 11.02.2021 року (включно); 21000 грн. 00 коп. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3 Кредитного договору за ставкою 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту (грошових коштів) за кожний день прострочення за період з 12.02.2021 року по 11.06.2021 року (включно) відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України;
- стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ріальто" судові витрати у розмірі 2 684 грн. 00 коп. та 9 000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 12.01.2021 року між ТОВ "ФК "Фінанс Інновація" (торгова марка - MONETKA) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 210112-24721-3 від 12.01.2021 року, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 000 грн. 00 коп. строком на 30 днів шляхом переказу на його платіжну картку, емітовану АТ КБ "Приватбанк" зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,7  % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту.
Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.ua або https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України "Про електронну комерцію".
Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення анкети на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої 12.01.2021 року кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі 5 000 грн. 00 коп.
Однак, незважаючи на повне виконання ТОВ "ФК "Фінанс Інновація" своїх зобов'язань за договором кредиту, відповідач за період користування кредитними коштами здійснював лише часткові платежі на погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами.
Разом з тим, 01.07.2021 року між ТОВ "ФК "Фінансова інновація" та ТОВ "ФК "Ріальто" укладено Договір відступлення права вимоги № 01/07/2021-Р/М від 01.07.2021 року, відповідно до умов якого право вимоги за Договором № 210112-24721-3 від 12.01.2021 року перейшло до ТОВ "ФК "Ріальто".
При цьому, загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника, станом на 27.06.2023  року відповідно до розрахунку заборгованості становить 28550 грн. 00 коп., з яких: 5 000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом; 2 550 грн.  00 коп. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 Кредитного договору за ставкою 1,7 % за кожен день користування кредитом за період з 12.01.2021 року по 11.02.2021 року (включно); 21 000 грн. 00 коп. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3 Кредитного договору за ставкою 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту (грошових коштів) за кожний день прострочення за період з 12.02.2021 року по 11.06.2021 року (включно) відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
За вказаних обставин, позивач просив позов задовольнити.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31.01.2024 року позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Ріальто" заборгованість за договором № 210112-24721-3 від12.01.2021 року у розмірі 7550 грн. 00 коп., судовий збір у розмірі 709 грн. 65 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 2 379 грн. 60 коп. У задоволенні інших вимог відмовлено (а.с. 106-111).
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, мотивовано тим, що нарахування відсотків відповідачу за користування грошима після спливу 30-денного строку, на який надавався кредит, є безпідставним та необгрнутованим, оскільки у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у кредитора виникло право вимагати сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить суд апеляційної інстанції: скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3 Кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 12.02.2021 року по 11.06.2021 року (включно) відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 21 000 грн. 00 коп., пропорційного зменшення витрат на професійну правничу допомогу з 9000 грн. 00 коп. до 2 379 грн. 60 коп., пропорційного зменшення у стягненні судових витрат по сплаті судового збору з 2684  грн. 00 коп. до 709 грн. 65 коп.; ухвалити у цій частині нове судове рішення про стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3 Кредитного договору у розмірі 21 000 грн. 00 коп., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн. 00 коп. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 2684 грн. 00 коп.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Ріальто" понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4026 грн. 00 коп. за подання апеляційної скарги.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у стягненні суми заборгованості по відсоткам у розмірі 21000 грн. 00 коп., оскільки у п. 3.3 Кредитного договору, підписаного відповідачем, встановлено розмір процентної ставки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання. 
05.03.2024 року справу витребувано з Дніпровського районного суду м. Києва.
13.03.2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Київського апеляційного суду.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 15.03.2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12.01.2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 було укладено договір № 210112-24721-3 у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, підписання якого є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами Кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким він ознайомився перед підписанням Кредитного договору та отриманням кредиту.
За умовами п. 1.1 вказаного договору Товариство надає Позичальнику грошові кошти в розмірі 5 000 грн. На умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит не пізніше строку, визначеного в п. 1.3 цього Договору.
При цьому, у відповідності до п.п. 1.2, 1.3 договору сторони погодили наступну процентну ставку за користування кредитом - 1,7 % від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 620,50 %) користування кредитом у межах строку, визначеного в п. 1.3 цього договору. Строк надання кредиту та строк дії договору становить 30 днів, але в будь-якому випадку строк користування грошовими коштами, наданими у кредит не може становити менше 3 (трьох) календарних днів. Строк надання кредиту може бути подовжений в порядку та на умовах, визначених цим договором. 
Як передбачено п. 3.3 кредитного договору, у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3 договору (з урахуванням пролонгації строку дії договору), позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою - 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожний день користування (річна процентна ставка становить 1277,50%) кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3 цього договору.
Кредитні кошти, обумовлені умовами договору у розмірі 5 000 грн. 00 коп.  були перераховані 12.01.2021 року 21:16 год. на платіжну карту № НОМЕР_1 , що підтверджується чеком № 351758535 від 12.01.2021 року.
Окрім того, дана обставина підтверджена листом АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» № 20.1.0.0.0/7 - 230825/37543 від 30.08.2023 року, надісланим банком у порядку виконання ухвали суду про витребування доказів. Зокрема, за випискою по особовому рахунку, 12.01.2021 року на банківську картку НОМЕР_2 , яка відкрита на ім`я ОСОБА_1 , надійшли кошти у сумі 5 000,00 грн.
01.07.2021 року між ТОВ "ФК "Фінансова інновація" та ТОВ "ФК "Ріальто" укладено Договір відступлення права вимоги № 01/07/2021-Р/М від 01.07.2021 року, відповідно до умов якого право вимоги за Договором № 210112-24721-3 від 12.01.2021 року перейшло до ТОВ "ФК "Ріальто".
Згідно з Витягом з Акту приймання-передачі прав № 1 від 01.07.2021 року до вищевказаного договору відступлення права вимоги ТОВ "ФК "Ріальто" набуло право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 28500 грн. 00 коп., з яких: 5000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом; 23550 грн. 00 коп. - заборгованість за нарахованими процентами.
Так, у ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею ( стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію).
Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч.ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України).
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст. 527 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, у якій припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У зазначеній постанові Верховний Суд, розглядаючи питання стягнення штрафних санкцій за договором споживчого кредитування, сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».
Надаючи правову оцінку вказаним поняттям у частині нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Відрізняються терміни в тому випадку, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Указаний висновок міститься у п. 35 Постанови.
Окрім того, в п. 54 Постанови Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, згідно з логікою Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Як вже зазначалося вище, строк дії договору від 12.01.2021 року сторонами визначений у 30 днів.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про вчинення позичальником ОСОБА_1 дій щодо продовження договору, а отже договір кредиту від 12.01.2021 року не був пролонгований та закінчив свою дію 11.02.2021 року. 
Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за кредитом у розмірі 21 000 грн. 00 коп., нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування є необгрунтованими.
При цьому, слід відмітити, що п. 3.3. договору, на який посилається в обгрунтування своєї апеляційної скарги, чітко передбачає нарахування відсотків за підвищеною ставкою - 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом, а не за кожен день прострочення, та у разі пролонгації договору.
Також, слід зазначити,  що передбачені п. 3.3 кредитного договору проценти за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені. Натомість, ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у частині стягнення відсотків у розмірі 21 000 грн. 00 коп.
При цьому, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України. 
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належнуправову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги та судові витрати на професійну правничу допомогу) відшкодуванню не підлягають.
Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Ріальто", подану від його імені та в його інтересах адвокатом Руденком Костянтином Васильовичем, - залишити без задоволення.
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Ріальто" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                    
 
Судді