ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/198/24	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/783/23 Категорія: 351000000 	Миколаєнко Т.А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року	м. Черкаси	

       Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

секретар Широкова Г.К.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ; 
особа, яка подала апеляційну скаргу – представник ОСОБА_2 – адвокат Бойко А.С.; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Бойка Артура Сергійовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

20.03.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період із 20 листопада 1999 року до 12 жовтня 2021 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, а з 22 жовтня 2021 року розлучилась та залишилась на прізвищі відповідача.
За час перебування у шлюбі, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 , які після розірвання шлюбу проживають разом із позивачем.
У період перебування у шлюбі сторонами за кошти спільного сімейного бюджету, відповідно до договору купівлі-продажу № 731 від 08 квітня 2020 року, було придбано нерухоме майно, а саме: житловий будинок із надвірними спорудами, загальною площею 76,8 кв.м., в складі: житловий будинок з прибудовою літ. А-1, А (1)1, сарай літня кухня літ. Б, погріб літ. В, навіс літ. Г, вбиральня літ. Д, гараж літ. Ж, сарай літ. З, навіс літ. И, огорожа № 1-2, водоколонка № 3, за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, згідно договору купівлі-продажу № 734 від 08 квітня 2020 року, подружжя набуло у власність земельну ділянку загальною площею 0,25 га, за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач стверджує, що договори купівлі-продажу на вказане майно у неї відсутні, оскільки відповідач після розлучення забрав усі документи на спільну нерухомість та не надає їй до них доступу, чим створює штучні перешкоди в процесі збору доказів по даній справі.
Водночас, позивач вказує, що згідно отриманої у нотаріуса Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 324931305 від 06 березня 2023 року щодо суб`єкта: ОСОБА_2 , вищезазначені домоволодіння та земельна ділянка зареєстровані 08 квітня 2020 року на праві власності за відповідачем у справі, із зазначенням частки 1/1.
При цьому, позивач звертає увагу суду на те, що нотаріусом в якості власника /покупця/ під час нотаріального посвідчення вищевказаних договорів купівлі-продажу було зазначено відповідача ОСОБА_2  із відображенням ідеальної частки 1/1, не зважаючи на те, що нерухоме майно було придбане сторонами у період перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, про що у п. 3.4. Договору купівлі-продажу наявна відповідна відмітка, і таке майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а не особистою власністю відповідача.
У грудні 2023 року позивач запропонувала відповідачу добровільно розподілити належне їм, як колишньому подружжю, спільне нерухоме майно, оскільки у них виникли розбіжності з приводу подальшого використання об`єкта спільної сумісної власності та його можливого продажу відповідачем без отримання згоди позивача, так як він проживає окремо, одружився вдруге і всю увагу та піклування приділяє своїй новій родині, однак на дану пропозицію відповідач відповів відмовою.
За вказаних обставин позивач була змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів у зв`язку з чим просить суд: - розподілити спільне нерухоме майно колишнього подружжя, визначивши за позивачем  ОСОБА_1 право власності на частину житлових та нежитлових приміщень домоволодіння із надвірними спорудами, а саме: житловий будинок з прибудовою літ. А-1, А(1)1, сарай літня кухня літ. Б, погріб літ. В, навіс літ. Г, вбиральня літ. Д, гараж літ. Ж, сарай літ. З, навіс літ. И, огорожа № 1-2, водоколонка № 3, загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, та на  частку земельної ділянки за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198, загальною площею 0,25 га, загальною ринковою вартістю 219 420 грн. 00 коп., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на частину житлових та нежитлових приміщень домоволодіння із надвірними спорудами, загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, та на  частку земельної ділянки, кадастровий номер 7124983500:04:003:0198, загальною площею 0,25 га, загальною ринковою вартістю 219 420 грн. 00 коп., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- судові витрати за розгляд даної справи в суді та за послуги із професійної правничої допомоги, експертної оцінки майна і інші заявлені позивачем у цьому позові витрати в загальному розмірі 26 032 грн. 00 коп. покласти на відповідача.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24 травня 2023 року Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя – задоволено повністю.
Визнано житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівні частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними спорудами та на земельну ділянку за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198, загальною площею 0,25 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198, загальною площею 0,25 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 194 (дві тисячі сто дев`яносто чотири) гривні 20 копійок.
У стягненні з відповідача  ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 решти заявлених судових витрат відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника адвоката Бойка А.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 травня 2023 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Судом не було враховано аргументів викладених у відзиві на позовну заяву про розподіл спільного майна подружжя зареєстрованого судом 24.05.2023 року, а також не було розглянуто клопотання про розгляд справи з викликом сторін від 24.05.2023 року, заяву про виклик свідків від 24.05.2023 року.
Вказує, що позивач замовчує той факт, що в період з 2018 року та на момент придбання спірного майна шлюб фактично розпався, сторони спільне не проживали, спільного господарства не вели. Окрім того, позивач жодного відношення до спірного майна ніколи не мала та не має, відповідач в свою чергу там постійно проживав та користувався вищевказаним майном, здійснював утримання майна, а також з метою його поліпшення і покращення, проводив окремі види ремонтних робіт, що також підтверджується доданими до поданого 24.05.2023 року відзиву квитанціями.
Що стосується доводів позивача про проживання спільних дітей з останньою, окрім слів позивача нічим не підтверджується, жодних доказів суду не надано, однак з Інформації реєстру територіальної громади в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають спільні діти, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказані обставини можуть бути підтверджені показами сусідів.
Скаржник вважає, що позовні вимоги в частині поділу житлового будинку з надвірними спорудами, заг. площею 76,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки стороною (позивачем) не надано жодних доказів того, що нею неслись витрати на утримання вищевказаного майна.
29 січня 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Осадчого О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві зазначається, що доводи скаржника про те, що місцевим судом не було враховано аргументів викладених у відзиві на позовну заяву, та не було розглянуто клопотання про розгляд справи з викликом сторін, які були подані до суду 24.05.2023 року є неприйнятними.
Доводи скаржника про те, що позивач та відповідач в період з 2018 року не проживали разом та не вели спільного господарства, і поліпшення житлових умов проводилося виключно за рахунок відповідача не відповідають дійсності та спростовуються п. 3.4 Договору купівлі продажу, в якому наявна відмітка про те, що нерухоме майно було придбано сторонами у період перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя.
У відзиві адвокат Осадчий О.В. просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Бойка А.С. – залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 травня 2023 року – залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При розгляді справи судом встановлено, що у період з 20 листопада 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 12 жовтня 2021 року, що засвідчується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 12 жовтня 2021 року (а.с. 12).
Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які після розірвання шлюбу проживають разом з позивачем. Дані обставини не спростовано відповідачем.
Згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 731 встановлено, що ОСОБА_5 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і сплатив за нього обговорену грошову суму (а.с. 22-23).
Із копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 734 вбачається, що  ОСОБА_5 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність земельну ділянку загальною площею 0,25 га, за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198, за адресою:  АДРЕСА_1 , та сплатив за неї грошову суму у порядку та на умовах, передбачених цим договором (а.с. 24-25).
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 324931305, сформованого 06 березня 2023 року, 08 квітня 2020 року, у період перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , за відповідачем у справі ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу зареєстровано будинок загальною площею 76,8 кв.м., в складі: житловий будинок з прибудовою літ. А-1, А (1)-1, сарай літня кухня літ. Б, погріб літ. В, навіс літ. Г, вбиральня літ. Д, гараж (тимчасовий) літ. Ж, сарай літ. З, навіс літ. И, огорожа № 1-2, водоколонка № 3; та земельну ділянку загальною площею 0,25 га, за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198; що розташовані за адресою:  АДРЕСА_1 ; розмір часток: 1 (а.с. 18-21).
Згідно висновку ФОП ОСОБА_6 від 14 березня 2023 року, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 853/20 від 23 вересня 2020 року, дійсний до 23 вересня 2023 року, ринкова вартість спірних житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки становить 438 840 грн. 00 коп. без урахування ПДВ (а.с. 27).
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічні положення закріплені у статті 368 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач – є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач – для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суд першої інстанції встановивши, що спірне майно (житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 було придбано під час перебування сторін у шлюбі, дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції у відповідності до висновків викладених у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 вірно зазначено те, що реєстрація прав ( на житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку) на ОСОБА_2 , тобто лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, судом першої інстанції при розгляді справи було звернуто увагу на той факт, що судові рішення про визнання спірного майна особистою приватної власністю відповідача ОСОБА_2 відсутні.
Що стосується доводів скаржника стосовно того, що в період з 2018 року та на момент придбання спірного майна шлюб між сторона фактично розпався, сторони спільно більше не проживали, спільного господарства не вели, а тому майно було придбано за особисті кошти відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) вказано, що презумпцію спільності майна подружжя спростовує той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном.
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а саме житлового будинок з надвірними спорудами та земельної ділянки, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .         Судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами під час перебування у шлюбі, належних доказів, які б підтверджували, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка придбані за особисті кошти відповідача, останнім не надано, презумпцію спільності майна, придбаного за час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 не спростовано, тому колегія суддів приходить до висновку, що зазначені доводи не підлягають до задоволення.
Що стосується твердження скаржника відносно того, що суд першої інстанції безпідставно не розглянув клопотання про розгляд справи з викликом сторін, заяву про виклик свідків, відзив на позовну заяву, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ухвали Черкаського районного суду Черкаської області від 24 квітня 2023 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін) на 24 травня 2023 року о 08 год. (а.с.64-65).
В зазначеній вище ухвалі, роз`яснено, відповідачу, що останній може протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.65). Згідно даної ухвали, копії ухвали про відкриття провадження у справі надіслано учасникам справи (а.с.65).
Відповідно до матеріалів справи, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_7 , 27.04.2023 року подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи, який в той же день і ознайомився з ними, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_7 на заяві. Отже, представник відповідача був обізнаний про ухвалу про відкриття провадження у справі від 24 квітня 2023 року та зазначені у неї строки на подання відзиву на позовну заяву, клопотань, та інших заяв, доказів.
Відповідно до матеріалів справи, клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 Бойка про розгляд справи з викликом сторін було зареєстроване судом 24.05.2023 року о 08 год. 25 хв., заява про виклик свідків 24.05.2023 року о 08 год. 27 хв., відзив на позовну заяву з додатками – 24.05.2023 року о 08 год. 29 хв., тобто після встановлених строків в ухвалі про відкриття провадження та розгляду справу.
Відповідно до частини 2 статті 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Як визначено частиною 2 статті 127 ЦПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Згідно із положеннями частини 1, 3 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк.
Враховуючи норми ст. 127 ЦПК України, колегією суддів встановлено, що клопотання про розгляд справи з викликом сторін, відзив на позовну заяву подано до суду представником відповідача – ОСОБА_7 після розгляду справи по суті. 
Зважаючи на викладене, оскільки надіслані відповідачем зазначені вище клопотання та відзив на позовну заяву після закінчення визначеного ухвалою суду п`ятиденного строку, колегія суддів зазначає, що указані клопотання та відзив залишаються без розгляду, а тому зазначені вище доводи не підлягають до задоволення та не є такими, які б давали підстави для скасування рішення суду.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом неправомірно розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
У свою чергу частиною 4 зазначеної статті передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у попередніх пунктах цієї частини.
Відтак саме порушення приписів ч. 4 ст. 274 ЦПК України матиме наслідком обов`язкове скасування рішення суду першої інстанції з підстав розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження зі спором, який в такому провадженні вирішений бути не може.
У даному випадку спір у цій справі про поділ майна подружжя, не є таким, що передбачений будь-яким пунктом ч. 4 ст. 274 ЦПК України, отже суд першої інстанції не мав законодавчо визначених перешкод для розгляду цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження у разі, якщо прийшов до висновку про таку можливість з використанням власних дискреційних повноважень.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом сторін).
Як зазначалося вище, представником ОСОБА_2 – адвокатом Бойком А.С. клопотання про розгляд справи з викликом сторін було подано поза межами встановлених строків та після призначеного судового засідання, а тому вказані доводи скаржника про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження  відхиляються колегією суддів.
Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Бойка А.С. необхідно залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 травня 2023 року – без змін.
       Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  – адвоката Бойка Артура Сергійович залишити без задоволення.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови виготовлений 24 квітня 2024 року.

Судді