ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 359/8093/20
провадження № 61-9484св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., | Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Осадча Наталія Олександрівна, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року у складі судді Журавського В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 травня 2023 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                        ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову (листопад 2021 року) та заяви про збільшення розміру позовних вимог (лютий 2022 року), просив встановити факт проживання ОСОБА_3 та                    ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до                       21 лютого 2019 року; визнати за позивачем право власності на 1/3 частку такого майна: житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку; земельної ділянки площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Зобов`язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 копії ключів від житлового будинку з надвірними будівлями та від квартири. Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти: 56 833,33 грн - як успадковану позивачем частку спільних коштів подружжя, внесених на рахунок на ім`я ОСОБА_2 у АТ «Райффайзен Банк Аваль», відкритий відповідно до договору банківського вкладу від 20 березня 2015 року; 300 000,00 грн - як успадковану позивачем частку спільних коштів подружжя, що зберігались на інших банківських рахунках на ім`я ОСОБА_2 ; 51 066,66 грн - як належну позивачеві частку коштів, отриманих ОСОБА_2 за договором оренди квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; 47 238,27 грн - як відшкодування за відчуження земельної ділянки площею 0,2 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та автомобіля Subaru Forester, 2008 року випуску.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що 30 вересня 1989 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася спільна дитина ОСОБА_1 - позивач.
30 квітня 1998 року шлюб між ОСОБА_3 та відповідачкою розірваний, але відповідачка та ОСОБА_3 фактично продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу і підтримували відносини, притаманні подружжю.
ІНФОРМАЦІЯ_5 року під час проживання відповідачки та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в них народилася ще одна дитина - ОСОБА_4 .
Упродовж 01 січня 2004 року - 21 лютого 2019 року відповідачка та ОСОБА_3 вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом і відпочинком, мали спільний бюджет, підтримували одне одного фінансово, допомагали одне одному  з лікуванням, а також разом виконували обов`язки з виховання двох спільних дітей.
За цей час за спільні кошти та за рахунок спільних трудових зусиль відповідачка та ОСОБА_3 набули в інтересах сім`ї рухоме та нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер 3220883200:03:002:0115, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку) за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер 3220883200:03:002:1052, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який ОСОБА_2 та ОСОБА_3 побудували на земельних ділянках протягом 2006-2007 років, про що 15 березня 2011 року Гірською сільською радою видано свідоцтво про право власності; автомобіль Subaru Forester, 2008 року випуску, державний номерний знак              НОМЕР_1 ; земельну ділянку площею 0,2 га за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер 3223187705:02:025:0065, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04 грудня 2012 року; квартиру загальною площею 36 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 24 січня 2017 року; грошові кошти у розмірі 155 000,00 грн, які отримано внаслідок здійсненого 11 грудня 2018 року продажу машиномісця №  НОМЕР_2 , загальною площею 29,40 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , і внесено на депозитний рахунок на ім`я відповідачки в АТ «Райффайзен Банк Аваль» шляхом укладення заяви-договору  від 05 березня 2019 року до договору банківського обслуговування від 20 березня 2015 року; грошові кошти в національній та іноземній валютах в еквіваленті близько 900 000,00 грн, які внесені на банківські рахунки на ім`я відповідачки.
У ніч з ІНФОРМАЦІЯ_2 на ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, щодо якої Сьома київська державна нотаріальна контора завела спадкову справу. Спадкоємцями першої черги є син ОСОБА_1 , малолітня дочка ОСОБА_4 та мати померлого ОСОБА_5 , яка відмовилася від свого права на спадщину після померлого сина на користь позивача.
Проте зазначене майно, частка в якому на праві спільної сумісної власності належала спадкодавцеві, не було включене нотаріусом до складу спадщини, оскільки зареєстровано на ім`я відповідачки.
Після смерті ОСОБА_3 відповідачка без згоди його спадкоємців, на свій розсуд, здійснила відчуження частини майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_3 , а саме: 26 березня 2019 року уклала договір купівлі-продажу № 8046/2019/1376613, згідно з яким відчужила автомобіль Subaru Forester, 2008 року випуску, своїй сусідці ОСОБА_6 ; 23 січня 2020 року уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2 га за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер3223187705:02:025:0065), згідно з яким відчужила її своєму брокеру - ОСОБА_7 .
Із урахуванням відсутності у спадкодавця заповіту, наявності трьох спадкоємців першої черги спадкування, прийняття спадщини позивачем та відмови матері спадкодавця від належної їй частки у спадщині на користь позивача, позивач зазначав, що до нього на праві спадкування за законом перейшли 2/3 частки від майнових прав спадкодавця. При цьому, згідно з приписами частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини першої статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України), частка спадкодавця у праві спільної сумісної власності складає 1/2. Таким чином, позивачеві належить 1/3 частка                     у майні, яке було об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, наявному на момент відкриття спадщини.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2022 року позовну заяву в частині стягнення з ОСОБА_2 300 000,00 грн, як успадкованої позивачем частки спільних коштів подружжя, залишено без розгляду на підставі заяви представника позивача ОСОБА_8 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до 21 лютого 2019 року.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки житлового будинку                  з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий 3220883200:03:002:0115, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 3220883200:03:002:0152, із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу в 1998 році продовжували проживати разом, характер відносин, які склалися між ними, притаманний подружжю, оскільки оточуючі сприймали їх як сім`ю. Зокрема, в офіційному листуванні ОСОБА_2 використовує словосполучення «мій чоловік», «перебування у цивільному шлюбі». Враховуючи, що СК України та ЦК України набрали законної сили з 01 січня 2004 року,                           а Кодексом про шлюб та сім`ю України не передбачалося права встановлення факту проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції вважав за можливе встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року та до дня смерті ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Оскільки житловий будинок та квартира придбані під час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тому таке майно є об`єктом спільної сумісної власності.
Зважаючи на те, що на двох земельних ділянках, що знаходяться в с. Гора, збудований житловий будинок та надвірні будівлі і споруди, в яких 1/3 частка належить ОСОБА_1 , тому в силу статті 120 Земельного кодексу України,            статті 377 ЦК України до ОСОБА_1 переходить право власності і на 1/3 частку             у праві власності на ці земельні ділянки.
Всупереч вимогам частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) позивач та його представник не надали жодного доказу, який би підтверджував існування перешкод у доступі до житлового будинку та квартири, крім цього, право власності на 1/3 частку спірного нерухомого майна виникне у позивача лише після набрання законної сили цим судовим рішенням. Із цієї підстави вимога про зобов`язання ОСОБА_2 передати позивачу дублікати ключів від житлового будинку з надвірними будівлями та квартири за висновком суду першої інстанції є передчасною та в її задоволенні належить відмовити.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за продане майно, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем його вартості.
Відмовляючи у стягненні частини орендної плати, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що в період із березня 2019 року до липня 2021 року ОСОБА_2 отримувала оренду плату у розмірі 4 300,00 грн щомісячно. Також суд першої інстанції вважав недоведеними вимоги про стягнення частини коштів, які містилися на рахунку відповідно до укладеного відповідачем депозитного договору.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просив змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення коштів, стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти: 51 066,66 грн - як належну ОСОБА_1 частку коштів, отриманих ОСОБА_2 за договором оренди квартири; 472 368,27 грн - як компенсацію за відчуження земельної ділянки площею 0,2 га, що розташована в с. Нові Безрадичі, та автомобіля Subaru Forester. В іншій частині рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.
ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: 3220883200:03:002:0152, скасовано і в цій частині ОСОБА_1 у задоволенні цієї вимоги відмовлено.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення грошової компенсації за частку в автомобілі скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов у цій частині задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за його 1/3 частку у праві власності на автомобіль Subaru Forester, 2008 року випуску, WIN код НОМЕР_3 , в сумі 16 333,33 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо задоволення вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Встановивши, що ОСОБА_3 та               ОСОБА_2 після розірвання шлюбу у 1998 році продовжували проживати разом, між ними склалися відносини, що притаманні подружжю, через дев`ять років після розірвання шлюбу у 2007 році у них народилася друга дитина,                          у свідоцтві про народження якої ОСОБА_3 у добровільному порядку записаний як батько, суд першої інстанції, з урахуванням положень СК України та ЦК України, які набрали чинності з 01 січня 2004 року, дійшов правильного висновку про обґрунтованість і доведеність вимоги позивача про встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу            в період із січня 2004 року до дня смерті ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Апеляційний суд, залишаючи в частині без змін рішення суду першої інстанції, вказав, що місцевий суд, встановивши, що частка ОСОБА_3 у праві власності на майно, яке придбане за період проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , становить 1/2 частку, дійшов правильного висновку, що 1/2 частка у праві власності на таке майно: земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером 3223187705:02:025:0065, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; житловий будинок із надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 , що знаходиться в будинку на АДРЕСА_6 , а також автомобіль Subaru Forester, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить до спадкового майна і може бути успадкована спадкоємцями, до яких відноситься: син померлого ОСОБА_1 (позивач), дочка померлого                   ОСОБА_4 та мати померлого ОСОБА_5 . ОСОБА_1 та ОСОБА_4 прийняли спадщину, звернувшись до нотаріальної контори у строк, визначений законом, із заявами про прийняття спадщини. ОСОБА_5 відмовилася від своєї частки у праві на спадщину на користь онука ОСОБА_1 . Таким чином, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 належить 1/3 частка у праві власності на спадкове майно, а саме на: житловий будинок із надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_7 .
Також апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції в частині недоведеності позивачем позовних вимог щодо стягнення коштів, отриманих відповідачкою за договором оренди квартири, за період із березня 2019 року до липня 2021 року включно, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що в період із березня                  2019 року до липня 2021 року ОСОБА_2 отримувала орендну плату у розмірі 4 300,00 грн щомісячно, враховуючи, що договір оренди житлового приміщення укладався на один рік. Посилання позивача як на доказ, що підтверджує здачу ОСОБА_2 квартири в оренду та отримання орендної плати, виписки із рахунків на ім`я ОСОБА_2 , на які кошти перераховувалися платником, прізвище якого ОСОБА_9 , який є стороною договору оренди житлового будинку, не враховані судом, оскільки це є припущенням сторони, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Водночас апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції                       в частині відсутності в матеріалах справи вартості автомобіля, за яку                      ОСОБА_2 його відчужила, оскільки із матеріалів справи випливає, що автомобіль Subaru Forester, 2008 року випуску, який належав ОСОБА_2 , перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу № 8046/2019/1376613, укладеного 26 березня 2019 року в ТСЦ № 8046 РСЦ МВС              в м. Києві (інформація, надана регіональним сервісним центром МВС в м. Києві             16 червня 2020 року). Відповідно до умов договору купівлі-продажу ОСОБА_2 відчужила автомобіль за 49 000,00 грн.Оскільки позивач не надав доказів на підтвердження дійсної ринкової вартості автомобіля, який ОСОБА_2 відчужила у березні 2019 року, тобто після смерті ОСОБА_3 , але в матеріалах справи є договір купівлі-продажу, в якому міститься інформація щодо ціни, за яку автомобіль відчужений, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації його частки у праві власності на автомобіль. За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови                    у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації за його 1/3 частку в праві власності на автомобіль Subaru Forester, 2008 року випуску, WIN код НОМЕР_3 , скасовано апеляційним судом і ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з відповідачки 16 333,33 грн.
Також апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність у матеріалах справи відомостей про дійсну ціну земельної ділянку (кадастровий номер 3220883200:03:002:0115). Проте щодо іншої земельної ділянки вказав, що за правилами статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України до                ОСОБА_1 переходить право власності на 1/3 частку земельної ділянки із цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, оскільки він має право на 1/3 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на цій земельній ділянці, в порядку спадкування. При цьому, як виходить з акта прийняття до експлуатації завершеного будівництвом житлового будинку і господарських будівель індивідуального забудовника, датованого                     22 січня 2009 року, на земельній ділянці площею 0,1000 га збудована житлова будівля, баня, плавальний басейн, колонка, мийка, яма вигрібна. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що частина господарських будівель, які в комплексі з житловим будинком, складають єдине домоволодіння, право власності на яке зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 , знаходяться на земельній ділянці з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, позивач не надав суду. Знімки із супутникової карти не містять інформації щодо предмета доказування, зокрема, знаходження на земельній ділянці з кадастровим номером 3220883200:03:002:0152, яка має цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, будівель і споруд, право на частку яких набув позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування. За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визнання за                     ОСОБА_1 права власності на 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: 3220883200:03:002:0152, апеляційний суд скасував та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Осадча Н. О., 27 червня 2023 року звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 травня 2023 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити                      у задоволенні позову повністю. Крім того, у касаційній скарзі викладено клопотання про зупинення виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 травня 2023 року до завершення перегляду справи                        в касаційному порядку.
 
Як на підставу касаційного оскарження представниця заявниці посилається на неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, від 17 жовтня 2018 року               у справі № 587/302/16, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц,                         від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20, від 09 травня 2023 року у справі № 395/628/21 та постанові Верховного Суду України                      від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також посилається на порушення судами обох інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема недослідження зібраних у справі доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Окрім цього, вказує, що відповідачка, на підтвердження непроживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та розпорядження кожним своїм майном на власний розсуд, додала до матеріалів справи відповідні письмові докази, що також підтверджується показаннями свідків, які суди попередніх інстанцій не взяли до уваги. Зокрема, у нотаріально посвідчених договорах дарування домоволодіння та земельної ділянки від 09 вересня 2014 року зазначено, що  ОСОБА_3 на момент набуття у власність (купівлі) нерухомого майна в зареєстрованому шлюбі не перебував, не проживав однією сім`єю та не вів спільного господарства з іншою особою (пункти 3.1). Так само згідно з пунктом 13 договору купівлі-продажу                   від 08 грудня 2015 року ОСОБА_3 , як покупець-2, у своїй заяві, що зберігається у справах приватного нотаріуса, стверджував про те, що у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, грошові кошти, за які він купує предмет договору, належать йому на праві особистої приватної власності. Відповідно до пункту 6 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу машиномісця від 24 січня 2017 року ОСОБА_3 на день купівлі машиномісця                  у шлюбі не перебував. Згідно з пунктом 6 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 24 січня 2017 року покупець ОСОБА_2 на день купівлі квартири та підписання цього договору у шлюбі не перебувала.
 
Як зазначає заявниця, позивач не надав суду будь-яких доказів щодо участі                 ОСОБА_3 в придбанні / побудові спірного нерухомого майна. Все перелічене майно у позовній заяві позивача придбано виключно за власні кошти відповідачки або отримано безвідплатно та зареєстровано за відповідачкою як за титульним власником. Так, земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер: 3220883200:03:002:0115, належить відповідачці на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Гірської сільської ради від 11 січня 2002 року № 123, тобто отримана відповідачкою безоплатно. Так само, земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер: 3220883200:03:002:0152, отримана відповідачкою безоплатно. З метою будівництва спірного житлового будинку з надвірними будівлями відповідачка уклала кредитний договір на суму в 30 000,00 доларів США та договори іпотеки земельних ділянок. Після будівництва житлового будинку з надвірними будівлями в с. Гора відповідачка переїхала в цей будинок у грудні 2006 року. Відповідачка та ОСОБА_3 після розірвання офіційного шлюбу не проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не вважали один одного чоловіком та дружиною, розпоряджалися кожний своїм майном на власний розсуд. За час свого життя ОСОБА_3 у спірний період придбавав, продавав, дарував своє майно третім особам, не визнаючи відповідачку за дружину.
 
Копією довідки Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області від 26 листопада 2020 року № 2409-02-28-20, що міститься в матеріалах справи, вказано, що ОСОБА_3 , 1966 року народження, колишній чоловік                   ОСОБА_2 , з 15 березня 2011 року і до дня смерті, ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проживав на території с. Гора, проте цей доказ судом не взяв до уваги та в оскаржуваних рішеннях не зазначено мотивів його відхилення. Водночас із цього питання суди посилаються на довідку Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області від 03 лютого 2011 року, яка не може об`єктивно підтвердити проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до 21 лютого 2019 року. Сам позивач наголошує про фактичне припинення сімейно-шлюбних стосунків між ОСОБА_3 та відповідачкою                      з 1995 року, про що свідчить текст зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у справі № 753/8801/20.
 
Народження спільної дитини ОСОБА_10 у 2007 році, після розірвання шлюбу, жодним чином не підтверджує факт постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом усього спірного періоду, коли відповідачка придбавала спірне майно.
 
Окрім цього, заявниця не погоджується із визнанням за позивачем права власності на 1/3 частку спірного нерухомого майна, а суди, на її думку, неправильно застосували норми статті 70 СК України та статті 1267 ЦК України, оскільки все шлюбне майно ділиться порівну між чоловіком та дружиною, тому після смерті чоловіка лише з його половини (1/2) відкривається спадщина та ділиться порівну між спадкоємцями (якими є матір померлого - ОСОБА_5 , син померлого -  ОСОБА_1 , дочка померлого - ОСОБА_4 ), тобто лише                   з 1/2 частини майно у відповідній частці передається у спадщину позивачу, проте не 1/3, оскільки 1/2 вже фактично належить відповідачці, адже за нею зареєстровано все спірне майно як за титульним власником.
 
У липні 2023 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_8 , надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому позивач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить відмовити у її задоволенні.
 
09 квітня 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Осадча Н. О., шляхом направлення примірника електронного документа на офіційну електронну адресу Касаційного цивільного суду, надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги.
25 квітня 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Осадча Н. О., засобами поштового зв`язку надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу               Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Погрібний С. О., Ступак О. В.
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2023 року відкрито касаційне оскарження                у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 359/8093/20 із Бориспільського міськрайонного суду Київської області, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії та виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 травня 2023 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У липні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 359/8093/20.
На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року № 383/0/226-24 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 13 березня 2024 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2024 року додаткові пояснення до касаційної скарги від 09 квітня 2024 року від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Осадча Н. О., повернуті заявниці без розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                      а рішення суду першої інстанції (у не скасованій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанційвстановили, що 30 вересня 1989 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований Шевченківською сільською радою Звенигородського району Черкаської області.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_1 
 
30 квітня 1998 року шлюб між  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського району м. Києва складений актовий запис № 341.
 
ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася дочка ОСОБА_4 , матір`ю якої                                      є ОСОБА_2 , а батьком - ОСОБА_3 .
 
На підставі рішення Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області 20 жовтня 2004 року виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 071693, який посвідчує право приватної власності                      ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 3220883200:03:002:0115, із цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
На підставі рішення Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області 21 лютого 2005 року виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 026814, який посвідчує право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 3220883200:03:002:0152, із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
20 вересня 2008 року ОСОБА_2 придбала автомобіль марки «Subaru Forester», 2008 року випуску, червоного кольору.
 
На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 березня             2011 року № 1067 ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований на АДРЕСА_1 .
 
На підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А., зареєстрованого за № 2030, ОСОБА_2 придбала земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером 3223187705:02:025:0065, із цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 24 січня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О. В., зареєстрованим у реєстрі за № 27, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_7 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_4 .
 
Із копії спадкової справи № 309/2019, заведеної Сьомою київською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого ОСОБА_3 , випливає, що спадкоємцями першої черги за законом є: діти спадкодавця ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також його матір ОСОБА_5 .
 
ОСОБА_1 в межах установленого шестимісячного строку звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті                        ОСОБА_3 .
 
ОСОБА_2 , діючи від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , також подала заяву про прийняття спадщини.
 
ОСОБА_5 (мати спадкодавця) відмовилася від належної їй частки спадкового майна на користь ОСОБА_1 .
 
Допитаний у судовому засіданні як свідок позивач пояснив, що в 1989 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб. В 1991 році народився свідок.                    В 1998 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний. Вже після розірвання шлюбу між батьками народилася ОСОБА_4 , сестра свідка. Після розірвання шлюбу батьки продовжували проживати разом, мали спільний бюджет, спільний побут, разом харчувались. Батьки разом будували будинок в с. Гора, після закінчення будівництва будинку разом переїхали до нього. ОСОБА_3 косив газон в с. Гора, вигулював собак. Свідок вказав на наявність напружених стосунків із відповідачкою, оскільки вона не визнає за ним право на спадкове майно. Свідку невідомо, за які грошові кошти придбавалось спірне нерухоме майно. Свідок після досягнення 14 років поїхав за кордон, а потім після досягнення 22-річного віку знову повернувся за кордон.
 
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що він є двоюрідним братом ОСОБА_2 , він перебуває у гарних стосунках із сестрою. Свідок був знайомий зі ОСОБА_3 . Свідку відомо про те, що місце для будівництва житлового будинку в с. Гора ОСОБА_2 обирала особисто. ОСОБА_3 брав участь у будівництві будинку, басейну, сауни.
 
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що вона також є двоюрідною сестрою ОСОБА_2 . Свідку відомо, що спочатку подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали в м. Києві, а в подальшому - у с. Гора. Із 2004 року до 2019 року вони проживали як чоловік та дружина, поводили себе як подружня пара. Разом святкували свята, свідок особисто приїздила до них в гості. У 2005 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом приїздили до свідка на новосілля. Свідок працювала разом із ОСОБА_3 . Свідку відомо про те, що ОСОБА_3 обслуговував житловий будинок в с. Гора, зокрема чистив басейн, займався домашніми справами, разом із ОСОБА_2 консервував.                    ОСОБА_3 називав відповідачку « ОСОБА_2 ». Протягом 2004-2019 років свідок була в хороших відносинах зі своєю двоюрідною сестрою ОСОБА_2 .
 
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав, що він був товаришем ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 є його двоюрідною сестрою. Будівництвом будинку в с. Гора займався саме  ОСОБА_3 Ініціатива будівництва житлового будинку в с. Гора була від ОСОБА_3 ОСОБА_2 займалася земельними ділянками, про її учать у будівництві будинку свідку невідомо. Свідок вказав на те, що він був особисто присутнім під час написання заяви про подвійне поховання ОСОБА_3 . Заява написана для того, щоб здійснити поховання ОСОБА_3 за місцем фактичного проживання в с. Гора.
 
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 показала, що вона знайома               з ОСОБА_2 близько 11 років, а із позивачем познайомилася під час поховання ОСОБА_3 . Свідок відвідувала ОСОБА_2 як гостя. Свідку відомо про те, що всі матеріальні витрати з оплати школи несла ОСОБА_2 . Зі слів ОСОБА_2 свідок знає, що ОСОБА_3 матеріально не допомагав               ОСОБА_2 . Питанням поховання ОСОБА_3 опікувалася громада.
 
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показала, що ОСОБА_2 є її двоюрідною сестрою. Вони зустрічаються одна з одною епізодично, але є близькими. Свідок відвідувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , коли вони проживали у м. Києві та в подальшому в с. Гора. Подружжя проживало недобре. Після того, як ОСОБА_1 виповнилось півтора роки, подружжя розлучилось. Свідок час від часу відвідувала сестру, тому їй відомо, що після розлучення протягом деякого часу вони продовжували проживати разом «під одним дахом». Перед народженням другої дитини у ОСОБА_2 були два викидні. У період будівництва житлового будинку в с. Гора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали в квартирі в АДРЕСА_8 .
Допитана у судовому засіданні як свідок відповідачка пояснила, що в листопаді 2006 року вона разом з дітьми переїхала проживати в житловий будинок, який розташовується в с. Гора Бориспільського району. До цього часу вона разом зі ОСОБА_3 проживала в квартирі в м. Києві. Для того, щоб збудувати будинок в с. Гора, свідок отримала іпотечний кредит під заставу земельних ділянок                        у розмірі 30 000,00 доларів США. Свідок повідомила про те, що просила в                    ОСОБА_3 грошові кошти в борг для будівництва будинку, але він відмовився їй допомагати. ОСОБА_3 не мав відповідальності перед сім`єю, що стало причиною розірвання шлюбу між ними. ОСОБА_3 був обізнаний про будівництво будинку в с. Гора. ОСОБА_3 також переїхав проживати в с. Гора, але проживав автономно щодо свідка та за умови сплати ним житлово-комунальних послуг. Час від часу ОСОБА_3 жив з іншими жінками.                    ОСОБА_3 не допомагав коштами на утримання дітей, незважаючи на потребу  в оплаті гуртків, приватного садочка. Всі матеріальні витрати свідок несла особисто. Обставини щодо фактичного не проживання зі ОСОБА_3 однією сім`єю приховувались від дітей, зокрема від позивача. У будинок в с. Гора приїжджали гості і родичі, свідок з ними віталась, а у ОСОБА_3 були свої бізнесові справи. При придбанні майна як свідком, так і ОСОБА_3 не було потреби в отриманні згоди один одного, зважаючи на те, що вони не перебували             у шлюбі. Народження ще однієї спільної дитини пов`язано виключно з особистим бажанням свідка мати дитину. В період вагітності свідок та ОСОБА_3 не проживали однією сім`єю та не вважали один одного подружжям. Свідок не вважала ОСОБА_3 своїм цивільним чоловіком. Свідок кілька разів відпочивала разом зі ОСОБА_3 та малолітньою дочкою, іноді ОСОБА_3 відпочивав сам. Іноді свідок просила у ОСОБА_3 допомоги, зокрема зробити певну чоловічу роботу, але він відмовлявся. Разом зі ОСОБА_3 свідок відвідувала гостей, де час від часу вони зустрічались. Свідок заперечувала факт написання нею заяви про подвійне поховання. Грошові кошти за курси англійської мови були перераховані ОСОБА_3 за дорученням свідка та саме її особисті кошти. Допомога на поховання, яку свідок отримала за місцем роботи ОСОБА_3 , дійсно була нею отримана, а відповідна заява про її отримання написана за вказівкою співробітників ОСОБА_3 .
 
Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд першої інстанції виходив також із такого.
 
Із 1996 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також їхній син ОСОБА_1 зареєстровані за місцем проживання на АДРЕСА_9 , що підтверджується довідкою, виданою КП «Управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва від 12 липня 2006 року.
 
Згідно з довідкою від 03 лютого 2011 року, виданою головою Гірської сільської ради в житловому будинку АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2 , проживають, але не зареєстровані, чотири особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також їхні діти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
 
Зі змісту ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва                   від 04 серпня 2017 року виходить, що прокурору Генеральної прокуратури України наданий дозвіл на проведення обшуку в будинку АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_2 , де фактично проживає директор                  Товариства з обмеженою відповідальністю «СФС Трейд» ОСОБА_3 .
 
За змістом заяви ОСОБА_3 в квітні 2013 року він звертався до директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Мовна школа «Імідж-Освіта»                                 з проханням повернути сплачені ним грошові кошти за ОСОБА_2 , які не були використані у зв`язку з неможливістю продовжувати навчання.
 
Із квитанції випливає, що ОСОБА_3 оплачував послуги з охорони будинку АДРЕСА_1 за період грудень 2017 року - січень 2018 року, а також послуги з газопостачання з датою оплати 14 вересня 2015 року.
 
У 2017 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 брали участь у щорічному фестивалі «Гора сусіди Fest», згідно з публікацією, розміщеною в газеті «Громада Гори».
 
У січні 2019 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом подорожували з м. Києва до м. Львова, що підтверджується копіями посадочних документів.
 
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 22 лютого 2019 року, складеного комісією Гірської сільської ради, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживають: ОСОБА_3 ,                ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
 
За змістом заяви від 22 лютого 2019 року, адресованої голові виконавчого комітету Гірської сільської ради, ОСОБА_2 просила надати місце для подвійного поховання у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_3 , з яким вона проживала у цивільному шлюбі та фактично постійно проживали в с. Гора                    з 2006 року.
 
Зі змісту клопотання ОСОБА_2 від 01 квітня 2019 року, адресованого слідчому Лебедю Л. М. , випливає, що звертаючись до слідчого з клопотанням про призначення в кримінальному провадженні за фактом загибелі ОСОБА_3 балістичної експертизи, ОСОБА_2 вказує, що загинув «мій чоловік».
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Частиною першою статті 5 ЦПК України установлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема,  у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
 
Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
 
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
 
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
 
Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
 
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.
 
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України               від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
 
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження           № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);                       2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
 
Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі,      а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.
 
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
 
Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.
 
З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
 
Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;                          3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;                       4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                      у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
З урахуванням наведених норм, фактичних обставин справи, дослідивши наявні              у справі докази і надавши їм належну оцінку, суди дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , зокрема, встановивши факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу            в період з 01 січня 2004 року до 21 лютого 2019 року та визнавши за позивачем право власності на відповідну частку у спадковому майні батька.
 
Установлені судами обставини у справі, зокрема, довідка про реєстрацію               ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_9 , довідка про проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,                  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , звернення відповідачки до органів влади чи посадових осіб, де відповідачка використовує звернення «мій чоловік», «перебували у цивільному шлюбі» стосовно померлого ОСОБА_3 , спільні подорожі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оплата            ОСОБА_3 навчання відповідачки та житлово-комунальних послуг за обслуговування будинку в с. Гора, спільна участь у громадському заході, народження спільної дитини - дочки ОСОБА_10 в 2007 році, тобто задовго після офіційного розірвання шлюбу, отримання заявницею допомоги на поховання за місцем роботи ОСОБА_3 , показання свідків, дають підстави для висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу в 1998 році продовжували проживати разом, характер відносин, які склались між ними, притаманний подружжю, оскільки оточуючі сприймали їх як сім`ю. Сама відповідачка не заперечує, що колишній чоловік проживав разом із нею та дітьми спочатку                          в квартирі в м. Києві, а згодом - і в будинку в с. Гора.
 
Доводи касаційної скарги на спростування цього висновку, в тому числі посилання на нотаріально посвідчені договори дарування та купівлі-продажу, де                     ОСОБА_3 стверджує, що у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, відхиляються, оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме               в тому контексті, який, на думку відповідачки, підтверджує необґрунтованість заявлених її сином позовних вимог. Такі доводи заявниці та посилання на договори, укладені у 2014-2015 роках, не спростовують сукупності інших доказів, які свідчать про наявність фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 протягом тривалого часу, не тільки у цей період.
 
Окрім цього, у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу машиномісця від 24 січня 2017 року покупець ОСОБА_3 засвідчує, що на день купівлі машиномісця у шлюбі не перебуває, проте не вказує, чи проживає однією сім`єю              з іншою особою без реєстрації шлюбу. Так само, у договорі купівлі-продажу квартири від 24 січня 2017 року, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О. В., зареєстрованому в реєстрі за № 27, згідно з яким ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_7 , зазначено, що покупець ОСОБА_2 на день купівлі квартири та підписання цього договору у шлюбі не перебуває, але це не свідчить про те, що заявниця не перебувала у фактичних шлюбних відносинах.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди не надали належної оцінки доказам сторони відповідачки не приймаються, оскільки такі доводи спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень. Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення надав обґрунтоване пояснення, чому відхилив певні докази, надані позивачем та відповідачкою.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до положень ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися безпосередньо                     в оцінку доказів, оскільки він не здійснює новий розгляд справи. Велика Палата Верховного Суду зазначала подібне, наприклад, у своїй постанові від 16 січня             2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
 
Незгода заявниці із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Із зазначених підстав відхиляються аргументи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 не брав участі у придбанні спірного майна, купленого за власні кошти ОСОБА_2 або отриманого безоплатно.
 
Щодо твердження ОСОБА_2 про те, що земельні ділянки вона отримала безвідплатно, тому позивач не має право на них претендувати, то суди правильно вказали, що, зважаючи на те, що на двох земельних ділянках, які знаходяться                   в с. Гора, збудований житловий будинок та надвірні будівлі і споруди, в яких               1/3 частка належить ОСОБА_1 , тому в силу статті 120 ЗК України та               статті 377 ЦК України до ОСОБА_1 переходить право власності на 1/3 частку            у праві власності на ці земельні ділянки, з чим суд касаційної інстанції погоджується.
 
Безпідставним є посилання в касаційній скарзі на обставини у справі № 753/8801/20, оскільки згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, відкритими для публічного доступу, Верховний Суд у справі № 753/8801/20 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року змінив, виклавши мотиви відмови у задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_10 , в редакції своєї постанови                  від 13 березня 2024 року.
 
Не знайшли своє підтвердження доводи касаційної скарги про неправильне присудження судами позивачу саме 1/3 частки у праві власності на спадкове майно, оскільки мати спадкодавця ОСОБА_5 відмовилася від своєї частки  у спадщині на користь онука - позивача  ОСОБА_1 , якому у підсумку належить 1/3 у спадковій масі (2/3 від 1/2).
 
Касаційна скарга не містить доводів, в чому полягає неправильність стягнення апеляційним судом грошової компенсації за частку в автомобілі, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для зміни чи скасування постанови апеляційного суду в цій частині.
 
Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всіх обставин у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
 
Надані сторонами докази дозволили суду повно та всебічно з`ясувати характер спірних правовідносин та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду               від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Посилання заявниці на загальні висновки у постановах Верховного Суду                     від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, від 17 жовтня 2018 року               у справі № 587/302/16, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц,                         від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20, від 09 травня 2023 року у справі № 395/628/21 та постанові Верховного Суду України                      від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини                       у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами                   у цій справі.
 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними                   у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
 
Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин            у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення                 у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як                           у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені                       у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову.
Колегія суддів Верховного Суду бере до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), щодо того, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника (пункт 40). 
 
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року              у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) за позовом жінки про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, стягнення компенсації половини вартості внесків до статутних капіталів господарських товариств та за зустрічним позовом чоловіка про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та стягнення коштів, набутих за час шлюбу, дійшла висновку залишити без змін постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року, змінивши її лише в частині мотивів, шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови. У свою чергу постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення первісного і зустрічного позовів: установлено факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 08 травня 2012 року до 24 квітня 2013 року; стягнуто з відповідача на користь позивачки 750 000,00 грн «компенсації вартості її частки внеску» до статутного капіталу ТзОВ «Інноваційний дорожній ремонт»; в іншій частині                          у задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено.
 
Ураховуючи наведене, оскільки у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, позивач заявив належну та ефективну вимогу про визнання за ним права власності, а задоволення вимоги про встановлення факту проживання                 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із           01 січня 2004 року до 21 лютого 2019 року не вплинуло на правильність висновків судів та законність рішень, тому колегія суддів Верховного Суду не вважає за доцільне скасовувати рішення судів у цій частині.

 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм матеріального та процесуального права і незгоди з ухваленими судовими рішеннями про часткове задоволення позову.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи           (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд, на підставі статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції (у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Осадча Наталія Олександрівна, залишити без задоволення.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року (у не скасованій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову Київського апеляційного суду від 10 травня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Б. І. Гулько
| Г. В. Коломієць
| Р. А. Лідовець