ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року	Львів	Справа № 140/3629/22 пров. № А/857/8964/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                         Глушка І.В.
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року з питання встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, постановлену суддею Сорока Ю.Ю. у м. Луцьку Волинської області у порядку письмового провадження у справі № 140/3629/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради Волинської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання до вчинення дій,-

                                                       ВСТАНОВИВ:

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 адміністративний позов задоволено частково.
21 грудня 2023 року позивач звернувся до суду із заявою, у якій просив суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у справі № 140/3629/22.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення вимог заяви про встановлення судового контролю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишились обставини, що в даному випадку реалізація права, визначеного судовим рішенням, пов`язана не із отриманням бюджетних коштів, а із невиконанням відповідачем судового рішення, оскільки  спірна компенсація на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля розраховується відповідачем на весь 2022 рік та відповідно до пунктів 2, 5 Порядку №228 виплачується рівними частинами у березні та вересні, тому, згідно доводів скаржника, відповідач мав виплатити грошову компенсацію на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля за друге півріччя на виконання рішення суду від 21.072022 в такому ж розмірі – 2334, 542 грн, як і за перше півріччя 2022 року, однак здійснив виплату за друге півріччя 2022 року лише у розмірі 218,46 грн, розрахованою за формулою Мінсоцполітики. Таким чином, суд не врахував, що відповідач здійснив  виплату на виконання рішення суду за перше півріччя 2022 року та за друге півріччя не рівними частинами, як того вимагає Постанова Уряду.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Так, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково:
- визнано протиправними дії Департаменту соціальної політики Луцької міської ради Волинської області щодо не проведення ОСОБА_1 перерахунку грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля, виходячи з розміру, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 №228, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2021 №283.
- зобов`язано Департамент соціальної політики Луцької міської ради провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля, виходячи з розміру, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 року №228 "Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування", в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2021 №283, а саме: 22 відсотки прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць за перше півріччя 2022 року.
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2022 року апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради залишено без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року в справі №140/3629/22 – без змін. 
Невиконання рішення суду в адміністративній справі, яке набрало законної сили, зумовило звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення судового контролю за його виконанням в порядку, визначеному ст.382 КАС України.
Згідно доводів заявника, на виконання вказаного рішення суду Департамент соціальної політики Луцької міської ради у 2022 році здійснив виплату грошової компенсації у розмірі, відмінному, ніж встановлено рішенням суду за перше півріччя 2022 року.
Надаючи юридичну оцінку доводам заяви, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статей 129, 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ст. 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" та ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Аналогічна норма закріплена в ст. 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Питання судового контролю за виконанням судових рішень врегульовано статтею 382 КАС України.
Згідно з ч.1 ст.382 КАС України суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд , одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Відтак, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду .
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП Фея та інші проти України"), якими було встановлено порушення п. 1 ст.6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
З огляду на викладене, суд вправі вживати заходи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення строку для подання звіту.
Зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
З аналізу наведених положень КАС України слідує, що суд наділений правом, під час прийняття постанови у справі встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі.
Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що норми КАС України не містять обмежень щодо застосування заходів судового контролю, передбачених ч.1 ст.382 КАС України, шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення після ухвалення такого рішення.
У постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №802/357/17-а зазначено, що звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.
Згідно доводів заявника, на виконання вказаного рішення суду відповідачем виплата грошової компенсації у 2022 році виплачується у розмірі, відмінному, ніж встановлено рішенням суду.
Згідно наданої відповідачем відповіді листом №11.2-9/11417/2023 від 11.12.2023 на звернення позивача щодо виплати компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля, у першому півріччі нараховано 25.03.2022 частину компенсації у розмірі 218,46 грн та 23.03.2023 на виконання судового рішення у даній справі проведено доплату за перше півріччя у розмірі 2334,42 грн, однак при виплаті відповідачем означеної компенсації позивачу за друге півріччя 2022 року визначено її розмір 218,46 грн з покликанням на застосування норм чинного законодавства.
Водночас, як слушно зазначив позивач, після виплати компенсації за перше півріччя 2022 року змін у законодавстві, яким врегульовано спірні правовідносини, не відбулось.
Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я організму, функціонування системи підтримання інвалідами фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначені Законом України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 6 жовтня 2005 року №2961-ІV.
Відповідно до частини шостої статті 28 цього Закону порядок виплати і розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Постанови №228 установлено, що грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів виплачуються інвалідам, законним представникам дітей-інвалідів, що мають автомобілі та мотоколяски, - у розмірі відповідно 22 відсотки прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Відповідно до пункту 5 Постанови №228 компенсації виплачуються рівними частинами двічі на рік - у березні за перше та у вересні за друге півріччя поточного року з дня їх призначення.
Наведене нормативне регулювання дає підстави стверджувати, що розмір грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів, показники, за якими вона визначається, порядок та періодичність її виплати точно встановлені законодавством, яке не передбачає компетенції центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики (забезпечує формування та реалізацію здійснення державного нагляду та контролю за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб), давати роз`яснення з питань визначення розміру грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів, що виплачуються особам з інвалідністю, законним представникам дітей з інвалідністю, що мають автомобілі та мотоколяски.
Показники і параметр розміру грошової компенсації у нормативному акті виписані достатньо чітко і однозначно для того, щоб визначити і виплати конкретну суму цього платежу.
Зокрема, положення пунктів 2, 5 Постанови №228 треба розуміти так, що 22 відсотки прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, є сумою, яка належить до сплати за кожен місяць відповідного півріччя, що виплачується двічі на рік рівними частинами.
Лист Міністерства соціальної політики України від 28 жовтня 2013 року № 2249/19/93-13, яким керується орган соціального захисту населення при обчисленні грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів, що виплачується, зокрема інвалідам, не є нормативно-правовим актом, носить рекомендаційний характер, а тому не підлягає застосуванню при визначенні розміру зазначеної виплати.
Вказане у своїй сукупності, на переконання суду апеляційної інстанції, вказує на фактичне невиконання Департаментом соціальної політики Луцької міської ради рішення суду, яке набрало законної сили, нехтування вимог резолютивної частини такого, та, як слідує із матеріалів справи, систематичне порушення прав позивача, який перебуває на обліку в Департаменті соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації на пільгове забезпечення автомобілем, водночас має у своїй власності і користується автомобілем, придбаним за власні кошти, та є отримувачем компенсації на бензин, ремонт та технічне обслуговування автомобіля.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.
Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України. При цьому, передбачені статтею 382 КАС України процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Водночас, практична ефективність інституту судового контролю у соціальних справах залежить від наявності дієвого законодавчого механізму, розширення меж дискреційних повноважень державних органів щодо шляхів виконання судового рішення.
Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що невиконання рішень, постановлених національними судами, є системною проблемою України, яка констатована у багатьох рішеннях ЄСПЛ.
Так, у рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, заява № 40450/04,) ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до неї та вказав, що вони є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.
Рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України» (Burmych and Others v. Ukraine, заява №46852/13) є продовженням пілотного рішення у зазначеній вище справі. У цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов`язково покладатиметься на національні органи влади. У цій справі заявники скаржилися на невиконання або тривале невиконання рішень національних судів, ухвалених на їхню користь, і з цих підстав стверджували про порушення Україною їхніх прав, гарантованих статтями 6, 13 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ відзначив, що порушені заявниками питання вже вирішувалися у згаданому пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», проте Україна не забезпечила ефективного виконання цього рішення, що зумовило лише зростання кількості аналогічних заяв.
Стаття 382 КАС України не встановлює жодної вимоги щодо обов`язкового звернення з виконавчим листом до органів/осіб, які забезпечують виконання судових рішень, а також надання доказів неможливості державним виконавцем виконати таке судове рішення у порядку Закону України «Про виконавче провадження».
Встановлення судового контролю в порядку статті 382 КАС України є однією з повноцінних форм забезпечення виконання судових рішень, яка встановлена з метою фактичного виконання судового рішення на користь позивача.
У контексті праворозуміння інституту судового контролю за виконанням рішення суду, суд повинен врахувати, що такий контроль передбачено з метою реалізації завдань адміністративного судочинства, тому суд повинен займати активну позицію не лише під час вирішення публічно-правового спору, але й після набрання судовим рішенням законної сили.
На переконання суду апеляційної інстанції, помилковою є позиція суду першої інстанції щодо виключення можливості застосування судового контролю, передбаченого статтею 382 КАС України, у зв`язку із не наведенням заявником обґрунтувань необхідності встановлення судового контролю, окрім посилання на невиконання належним чином судового рішення без подачі доказів.
Відмову суду у встановлені строку для подання звіту про виконання рішення суду з наведених мотивів, можна розглядати як формальну відмову у встановленні заходів судового контролю, що має наслідком скасування оскаржуваного судового рішення та визначення відповідачу зобов`язання подати у Волинський окружний адміністративний суд звіт про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.07.2022 у справі №140/3629/22 протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови суду апеляційної інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні питання встановлення судового контролю за виконанням судового рішення судом першої інстанції допущено порушення вимог ст.382 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З врахуванням вказаного, керуючись статтею 317 КАС України, практикою ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при постановленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, що має наслідком скасування оскаржуваної ухвали та задоволення поданої позивачем заяви.
Відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.
Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року з питання встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, постановлену у справі № 140/3629/22, - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про застосування заходів судового контролю задовольнити.
Зобов`язати Департамент соціальної політики Луцької міської ради Волинської області подати у Волинський окружний адміністративний суд звіт про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року у справі №140/3629/22 протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови суду апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний