КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 761/31038/23                                                                            Головуючий у суді І інстанції: Матвєєва Ю.О.
провадження № 22-ц/824/11618/2024                                                       Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 червня 2024 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,
секретар судового засідання: Дуб С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про стягнення суми боргу за договором позики.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 31.08.2017 року між ним та ОСОБА_4 , від імені якої діяла її дочка - відповідачка ОСОБА_2 , було укладено договір позики, згідно умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 767 100 грн, які позичальник зобов`язався повернути до 30.08.2020 року. Між тим, позичальник не виконав свої зобов`язання. З огляду на те, що позичальник ОСОБА_4 померла, позивач просив стягнути з її дочки ОСОБА_2 суму боргу за договором позики.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Позивач з рішенням суду не погоджується, вважає його незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із неповним з`ясуванням судом обставин та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначав те, що у судовому засіданні суду першої інстанції було досліджено оригінал боргової розписки від 31.08.2017 року, складеної власноруч ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах своєї матері ОСОБА_4 , якою підтверджується отримання Відповідачкою коштів у розмірі 30 000,00 доларів США під заставу квартири у місті Львів. Відповідно до змісту розписки, грошові кошти були надані для утримання матері відповідачки, а також для підтримання у належному стані вказаної вище квартири. Оригінал цієї боргової розписки на момент звернення до суду з позовом знаходився у позивача у справі (позичальника) та згодом був долучений судом до матеріалів справи.
Вказував, що на момент звернення до суду оригінал боргової розписки від 31.08.2017 року знаходився у позичальника ( ОСОБА_1 ), що прямо свідчить про те, що боржник не виконав своє зобов`язання та не повернув позивачу грошові кошти.
Боргова розписка ОСОБА_1 від 12.05.2021 року про отримання ним коштів від ОСОБА_2 , не містить жодних відомостей щодо неможливості повернення ним оригіналу боргової розписки від 31.08.2017 року, про що, на виконання вимог діючого законодавства, обов`язково зазначається у розписці в разі неможливості повернення боргового документу під час приймання виконання зобов`язання (отримання коштів).
Вважає посилання суду першої інстанції на те, що позивачем не надано будь-якої розписки або договору про існування іншого боргу, який був повернутий відповідачкою позивачу, що підтверджується розпискою від 12.05.2021 року, є незрозумілими та абсурдними, оскільки таким чином суд намагається перекласти на позивача обов`язок доказування існування інших боргових зобов`язань відповідачки перед позивачем, які були виконані нею у ще 2021 році, що не заперечувалось позивачем, і які не мають жодного відношення до предмета позову.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що під час розгляду справи судом першої інстанції не були повністю з`ясовані обставини, що мають істотне значення для справи, в частині укладення наданого третьою особою в якості доказу договору відступлення права вимоги від 06.10.2022 року, який був нібито укладений між ОСОБА_3 , яка є близькою подругою ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 . У рішенні суду цим обставинам не надано ніякої оцінки, аргументуючи це тим, що підставою для відмови у позові суд вважав інші обставини, а саме нібито виконання відповідачкою боргового зобов`язання.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що боржником у цьому Договорі відступлення від 06.10.2022 року зазначена на той час вже як два роки померла ОСОБА_4 , про що на момент укладення цього Договору ОСОБА_3 було достеменно відомо, згідно пояснень, наданих нею особисто у судовому засіданні. Тобто ОСОБА_3 свідомо набула право вимоги 30 000,00 доларів США з померлої особи, що вочевидь є абсурдним.
Також судом першої інстанції не було з`ясовано наявність обґрунтованих підстав для укладення договору відступлення права вимоги у 2022 році, враховуючи те, що боргове зобов`язання було виконане ще у 2021 році, як зазначив суд у своєму рішенні, тобто після спливу більше року після нібито повернення грошей позивачу. Дані факти доводять, що на момент укладення договору відступлення права вимоги, борг за договором позики існував і повернутий не був.
Окрім цього, ОСОБА_3 у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердила, що за Договором відступлення права вимоги грошові кошти особисто ОСОБА_1 вона не передавала, що спростовує п. 3.2. цього Договору, де вказано, що новий позикодавець, тобто ОСОБА_3 передала грошові кошти Первісному позикодавцеві, тобто ОСОБА_1 ще до підписання цього Договору. Апелянт вважає, що у разі якщо б ОСОБА_2 дійсно повернула ОСОБА_1 борг за договором позики на підставі розписки, складеної ще у травні 2021 року, жодних підстав для укладення договору відступлення права вимоги від 06.10.2022 року не існувало б.
На переконання апелянта викладене свідчить про те, що вказаний Договір відступлення не був спрямований на настання жодних правових наслідків і був наданий ОСОБА_2 до суду у якості доказу з метою ввести суд в оману та уникнути виконання зобов`язання - повернення грошових коштів.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка виконала свої зобов`язання перед позивач в повному обсязі, що підтверджується копією розписки, оригінал якої було досліджено судом першої інстанції, відповідно до якої 12.05.2021 року відповідачка повернула позивачеві ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 30 000 доларів США.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Встановлено, що 31.08.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в особі ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в сумі 767100 грн., що еквівалентно 30000 доларів США відповідно до курсу НБУ на день укладення цього договору. Договором передбачено повернення вказаної суми грошових коштів в строк до 30.08.2020 року.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Судом апеляційної інстанції встановлено, та сторонами не оспорюється, що після смерті ОСОБА_4 , позивач звернувся до нотаріальної контори з вимогою до спадкоємців про повернення боргу.
Відповідно до розписки від 12.05.2021 року, оригінал якої було досліджено судом в судовому засіданні, ОСОБА_1 підтвердив повернення ОСОБА_2 боргу в сумі 30000 доларів США.
Звертаючись з відзивом на позовну заяву відповідачка надала суду копію розписки, відповідно до якої 12.05.2021 року вона повернула позивачеві ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 30 000 доларів США (а.с. 53).
В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснила, що позивач знаючі про наявність інших спадкоємців вирішив звернутись до суду саме до одного спадкоємця, а саме ОСОБА_2 , яка брала у нього кошти.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанціх вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку відмовляючи у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем надано суду належний доказ, а саме розписку про виконання грошового зобов`язання у сумі 30 000 доларів США, що підтверджує ті обставини, що відповідачка, як спадкоємець виконала свої зобов`язання в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги про те, що розписка ОСОБА_1 від 12.05.2021 року про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів не містить жодних відомостей щодо повернення грошей саме на виконання договору позики від 31.08.2017 року, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки при вирішенні цієї справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено той факт, що гроші за розпискою від 12.05.2021 року передані на виконання іншого договору позики, а не укладеного 31.08.2017 року. Отже суд апеляційної інстанції не вбачає підстав вважати договір позики від 31.08.2017 року невиконаним.
Доводи апеляційної скарги про те, що на момент звернення до суду оригінал боргової розписки від 31.08.2017 року знаходиться у позичальника ( ОСОБА_1 ), що прямо свідчить про те, що боржник не виконав своє зобов`язання та не повернув позивачу грошові кошти, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на насутпне.
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №707/2606/16-ц (провадження №61-28762св18), від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц (провадження №61-33891св18), від 27 червня 2018 року у справі №712/14562/17-ц (провадження №61-26174ск18), статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Разом з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження боргових зобов'язань між сторонами був укладений договір позики у двох примірниках та на підтвердження отримання коштів написана розписка. Отже в боргових правовідносинах, що виникли між позивачем та померлою був підписаний договір, і розписка не є борговим документом.
Суд апеляційної інстанції зазначає також, що при вирішення даного спору необхідно врахувати наступне.
Як вже встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла боржник ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. 
Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, відповідач написала заяву про прийняття спадщини поряд з іншими спадкоємцями у відповідності до чинного законодавства. Зазначені обставини сторонами не оспорюються.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. ст. 608, 1218, 1219 ЦК України у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті.
За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника чи кредитора за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки (боржника) та права (кредитора) померлої особи за загальним правилом переходять до інших осіб - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна кредиторів та боржників за зобов`язанням.
Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
Відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до ч.4 ст. 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Відомості, що спадкоємці отримали свідоцтва про право на спадщину на успадковане майно, в матеріалах спадкової справи № 761/31038/23 відсутні.
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 як спадкоємця померлої ОСОБА_4 , оскільки відповідач є донькою померлої. Натомість позивачем не залучено інших спадкоємців до участі у справі, та позивач заяв чи клопотань про залучення інших спадкоємців в якості співвідповідачів не заявляв, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.
Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №291/1024/18-ц.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача не було порушено відповідачем.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено «20» червня 2024 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       Д.Р. Гаращенко 

                                                                                                 В.І. Олійник