ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

05 червня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/34906/23	
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИЛА:
В грудні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні в подвійному розмірі періоду роботи з 04.07.1968 по 02.12.1996 та з 21.10.1998 по 28.01.2003 роки;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області ОСОБА_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, з урахуванням при її обчисленні періодів роботи з 04.07.1968 по 02.12.1996 та з 21.10.1998 по 28.01.2003 роки у подвійному розмірі, з 23.10.2023 року;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 858,88 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 24.09.1995 року позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 23.10.2023 року позивач звернулась з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в який просила зарахувати до страхового стажу періоди трудової діяльності з 04.07.1968 по 02.12.1996 та з 21.10.1998 по 28.01.2003 роки в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Проте, відповідач надіслав відмову, з якої вбачається, що для зарахування до страхового стажу періодів з 04.07.1968 по 02.12.1996 та з 21.10.1998 по 28.01.2003 роки у подвійному розмірі необхідно надати уточнюючу довідку про роботу. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що суперечать чинному законодавству України, а тому звернулася до суду з даною позовною заявою.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Доводами апеляційної скарги зазначено, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення. Отже, законодавець чітко визначив, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і саме за відсутності такої або відповідних записів у ній, стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або ж навчання, а також архівними установами, що також визначено Порядком №637. Апелянт вказує, що записи у трудовій книжці позивачки виконані чітко, зрозуміло, та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені. Вказує, що перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії. відповідачем не надано жодних документів, підтверджуючих вчинення будь- яких дій для витребування документів чи проведення перевірки достовірності таких документів.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до суду не надано.
Відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорії незначної складності.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 24.09.1995 року перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивач, згідно записів в трудовій книжці: 
- з 04.07.1968 року прийнята на посаді лікаря-епідеміолога Теучежської райсанепідемстанції; 
- з 01.01.1970 року переведена на посаду завідуючої епідеміологічного відділу Теучежської райсанепідемстанції;
- 30.07.1974 року звільнена з посади завідуючої епідеміологічного відділу Теучежської райсанепідемстанції;
- з 01.08.1974 року прийнята на посаду лікаря-епідеміолога Черкаської районної СЕС Черкаської центральної районної лікарні Черкаського району;
- з 01.10.1974 року призначена на посаду завідуючої епідвідділів районної СЕС Черкаської центральної районної лікарні Черкаського району; 
- з 25.08.1975 року переведена на посаду завідуючої епідеміологічного відділу Черкаської районної СЕС;
- з 02.12.1996 року звільнена з посади завідуючої епідеміологічного відділу Черкаської районної СЕС;
- 21.10.1998 прийнята   на     посаду лікаря бактеріолога Черкаської районної СЕС;
- з 28.01.2003 року звільнена з посади лікаря бактеріолога Черкаської районної СЕС.
23.10.2023 року позивач звернулась з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в який просила зарахувати до страхового стажу періоди трудової діяльності з 04.07.1968 року по 02.12.1996 року та з 21.10.1998 року по 28.01.2003 року в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 
15.11.2023 року відповідач листом повідомив позивача, що для розгляду питання щодо пільгового обчислення стажу роботи в санітарно-епідеміологічній станції на посаді лікаря-бактеріолога за період з 04.07.1968 по 02.12.1996 та з 21.10.1998 по 28.01.2003 позивачу необхідно надати до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) уточнюючу довідку про роботу з зазначенням періодів перебування ( не перебування) у відпустках по догляду за дитиною та без збереження заробітної плати.
Вважаючи дії відповідача щодо відмови у зарахуванні в подвійному розмірі періодів роботи з 04.07.1968 року по 02.12.1996 року та з 21.10.1998 року по 28.01.2003 року, позивач   звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у зарахуванні в подвійному розмірі періоду роботи позивача   з 04.07.1968 по 02.12.1996 та з 21.10.1998 по 28.01.2003 роки, є необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.
Таким чином, з урахуванням наведеного та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача, з урахуванням при її обчисленні періодів роботи з 04.07.1968 по 02.12.1996 та з 21.10.1998 по 28.01.2003 роки у подвійному розмірі, є передчасними, а тому не належать задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно із частиною другою  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 1       ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються       Законом України «Про пенсійне забезпечення»       та       Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до       ст. 24 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»       страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього       Закону       за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Періоди роботи після призначення пенсії зараховуються до страхового стажу на загальних підставах. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з положеннями       статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення"       основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так,       постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 N 637       затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок N 637).
За змістом пунктів 3, 20 Порядку N 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Як вбачається з трудової книжки, ОСОБА_1 з 04.07.1968 року по 30.07.1974 року працювала на посадах лікаря-епідеміолога та завідуючої епідеміологічного відділу Теучежської райсанепідемстанції; з 01.08.1974 року по 24.08.1975 року на посадах лікаря-епідеміолога та завідуючої епідвідділів Черкаської районної СЕС Черкаської центральної районної лікарні Черкаського району;   з 25.08.1975 року по 02.12.1996 року на посаді завідуючої епідеміологічного відділу Черкаської районної СЕС; 21.10.1998 року по 28.01.2003 року на     посаді лікаря бактеріолога Черкаської районної СЕС.
Позивачка вважаючи, що вказані періоди роботи підлягають зарахуванню в подвійному   розмірі, 23.10.2023 року звернулась з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в який просила зарахувати до страхового стажу періоди трудової діяльності з 04.07.1968 року по 02.12.1996 року та з 21.10.1998 року по 28.01.2003 року в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 
15.11.2023 року відповідач листом повідомив позивача, що для розгляду питання щодо пільгового обчислення стажу роботи в санітарно-епідеміологічній станції на посаді лікаря-бактеріолога за період з 04.07.1968 по 02.12.1996 та з 21.10.1998 по 28.01.2003 позивачу необхідно надати до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) уточнюючу довідку про роботу з зазначенням періодів перебування (не перебування) у відпустках по догляду за дитиною та без збереження заробітної плати.
Частиною третьою статті 56 Закону № 1788-ХІІ передбачені види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зокрема, пунктом «ж» вказаної норми, встановлено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-рчного віку.
Згідно з частиною другою статті 181 КЗпП відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.
Отже, період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до стажу роботи за спеціальністю, тобто вказаний період зараховується до роботи у сфері охорони здоров`я, який у свою чергу, зараховується у стаж роботи за вислугу років.   
Водночас, пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах передбачено статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Вказаною нормою Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Статтею 21 КЗпП визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством (стаття 30 КЗпП).
Отже, робота в розумінні статей 21, 30 КЗпП є виконання певних дій працівником в межах трудових правовідносин за трудовим договором.
Аналіз наведених норм прав свідчить про те, що пільги, передбачені статтею 60 Закону № 1788-ХІІ, стосуються саме часу фактичного виконання роботи в деяких медичних закладах вказаних у цій статті, тому, на думку суду, період перебування осіб, які працюють у цих закладах, у відпустках по догляду за дитиною та без збереження заробітної плати зараховується до спеціального стажу роботи, проте в одинарному розмірі. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.03.2019 у справі №314/404/17.
З огляду на вищезазначене, вірним є висновок суду першої інстанції, що для зарахування страхового стажу за період з 04.07.1968 року по 02.12.1996 року та з 21.10.1998 року по 28.01.2003 року   у подвійному розмірі позивачу слід надати уточнюючу довідку.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не приймалось рішень про відмову у зарахуванні спірних періодів у подвійному розмірі, листом відповідача від 15.11.2023 року, направленим у відповідь на заяву позивача про зарахування спірних періодів у подвійному розмірі, позивачу було лише повідомлено про необхідність надання уточнюючих довідок про роботу з зазначенням періодів перебування (не перебування) у відпустках по догляду за дитиною та без збереження заробітної плати.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Посилання апелянта на рішення Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 688/2916/17 є помилковим, оскільки обставини у цій справі є відмінними від тих, які розглянув Верховний Суд, а саме те, що у справі № 688/2916/17 Пенсійний фонд відмовив у зарахуванні стажу, у цій справі відмова відсутня.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5  статті 328 КАС України.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик