УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 361/3707/21
провадження № 51-2559ск24
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 березня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно 
 
ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимого,
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 286 КК.
 
Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
 
За вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.
 
Відповідно до обставин кримінального правопорушення, встановлених у вироку суду, неповнолітній  ОСОБА_5 06 лютого 2021 року, близько 22:40, керуючи технічно-справним автомобілем «Honda Accord» реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 "а" Правил дорожнього руху (далі - ПДР), не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом, рухався проїзною частиною АДРЕСА_1 , в напрямку до м. Києва зі швидкістю, відповідно до висновку судової фототехнічної експертизи від 23 березня 2021 року № СЕ-19/111-21/8490- ФП, 141,76 км/год+_5,67 км/год.
 
В цей же час, на вул. Київській, поблизу перехрестя з вул. Ярослава Мудрого у м.Бровари розташувався автомобіль «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який стояв на червоний сигнал світлофорна із увімкненим покажчиком лівого повороту.
 
Під час руху, водій ОСОБА_5 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити небезпеку для руху, яку йому становив автомобіль «Chevrolet Lacetti», не вжив заходів для зменшення швидкості та зупинки керованого ним автомобіля, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем «Chevrolet Lacetti» під керуванням водія ОСОБА_6 .
 
Своїми діями водій ОСОБА_5 згідно з висновками судової інженерно-транспортної експертизи від 15 квітня 2021 року № СЕ-19/111-21/16438-ІТ порушив вимоги п. 12.1. п. 12.4 ПДР.
 
Невідповідність у виконанні указаних вимог ПДР водієм ОСОБА_5 , з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
 
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_6 від отриманих тілесних ушкоджень помер в кареті швидкої допомоги при транспортуванні до лікарні.
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 28 березня 2024 року вирок місцевого суду змінив. 
 
Пом`якшив ОСОБА_5 призначене за ч. 2 ст. 286 КК основне покарання, а саме до позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
 
В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін 
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції
 
Зокрема захисник не погоджується з висновками судів попередніх інстанції в частині перебування підзахисного у стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий стан не підтверджуються належними та допустимими доказами.
 
Також стверджує, що розгляд кримінального провадження в місцевому суді був проведений незаконним складом суду, оскільки судді, які входили до складу колегії не мали 10 років стажу роботи для розгляду справ щодо неповнолітніх, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і є істотним порушенням процесуального закону.
    
Крім цього вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є занадто суворим, а виправлення підзахисного можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням приписів ст. 75 КК. 
 
Апеляційний суд переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою сторони захисту з підстав невідповідності призначеного покарання через суворість, в порушення вимог ст. 419 КПК безпідставно не врахував, що ОСОБА_5 вперше притягується до кримінальної відповідальності на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується, вчинив злочин у неповнолітньому віці.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не має. 
 
Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
 
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
 
Як убачається з судових рішень, висновок місцевого суду, з 
яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду, детально наведеними у вироку й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.
 
Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за викладених у вироку обставин, підтверджується сукупністю доказів, які суд першої інстанції безпосередньо дослідив, проаналізував, детально навів у вироку та дав їм відповідну правову оцінку.
 
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх неспроможними.
 
Доводи захисника про те, що розгляд справи у місцевому суді проведено незаконним складом суду були предметом перевірки апеляційного суду, який визнав їх неспроможними з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
 
Спростовуючи їх суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з частин 3-6 ст. 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у місцевих загальних судах та апеляційних судах діє спеціалізація суддів із здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх.
 
Судді (суддя), уповноважені здійснювати кримінальне провадження щодо неповнолітніх, обираються з числа суддів відповідного суду зборами суддів цього суду за пропозицією голови суду або за пропозицією будь-якого судді цього суду, якщо пропозиція голови суду не була підтримана, на строк не більше трьох років і можуть бути переобрані повторно.
 
Кількість суддів, уповноважених здійснювати кримінальне провадження щодо неповнолітніх, визначається окремо для кожного суду зборами суддів цього суду. Суддею, уповноваженим здійснювати кримінальне провадження щодо неповнолітніх, може бути обрано суддю зі стажем роботи суддею не менше десяти років, досвідом здійснення кримінального провадження в суді і високими морально-діловими та професійними якостями. У разі відсутності в суді суддів з необхідним стажем роботи суддя, уповноважений здійснювати кримінальне провадження щодо неповнолітніх, обирається з числа суддів, які мають найбільший стаж роботи на посаді судді.
 
Як встановлено апеляційним судом, у цьому кримінальному провадженні неодноразово змінювався склад суду з різних об`єктивних підстав.
 
Оскільки на дату визначення судді ОСОБА_7 (29 січня 2022 року), а також на дату визначення судді ОСОБА_8 (20 червня 2023 року) в Броварському міськрайонному суді Київської області були відсутні судді зі стажем роботи не менше десяти років зі спеціалізацією з розгляду кримінальних проваджень, зборами суддів Броварського міськрайонного суду Київської області їх було обрано уповноваженими суддями на здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх (т. 4 а.с.12, 13-18, 19). 
 
Доводи захисника про те, що перебування ОСОБА_5  у стані алкогольного сп`яніння не підтверджуються належними та допустимими доказами, також були предметом перевірку суду апеляційної інстанції, який аргументовано їх відхилив.
 
Так, стороною захисту оспорюється факт керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, оскільки на думку захисника, були порушення під час відібрання зразків крові обвинуваченого та недотримано порядку медичного освідування. 
 
Апеляційний суд встановив, що твердження ОСОБА_5 про те, що він не керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, були предметом перевірки суду першої інстанції, який оцінив такі показання і встановив, що вони спростовуються сукупністю досліджених доказів.
 
Так, 6 лютого 2021 року о 22:54 з місця дорожньо-транспортної пригоди 
ОСОБА_5 каретою швидкої медичної допомоги в супроводі працівників поліції з численними тілесними ушкодженнями був доставлений до лікарні, де під час огляду лікарями поряд з встановленими тілесними ушкодженнями, була підозра на перебування його у стані алкогольного сп`яніння. Згідно супровідного листка виїзду бригади екстреної медичної допомоги, ОСОБА_5 , було проведено обстеження спеціальним технічним засобом для визначення наявності або вимірювання вмісту етилового спирту у видихуваному повітрі "Алконт 01 СУ", за результатом якого виявлено 1,5 проміле. Крім цього було взято зразок крові, який передано в клініко-діагностичну лабораторію для токсикологічного дослідження на вміст алкоголю, наркотичного засобу чи лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, однак зразки протягом 90 днів зберігалися в лабораторії, але дослідження проведено не було, так як батьки хворого відмовилися оплатити дослідження, яке б уточнило результати приладу.
 
Суд також встановив, що медичний огляд ОСОБА_5 відповідно до вимог спільного наказу МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року  не проводився, оскільки працівник поліції не надав направлення для проведення такого огляду, а тому акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції та висновок щодо результатів медичного огляду в лікарні не оформлялись.
 
Таким чином на підтвердження факту перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння суди взяли до уваги фактичні дані листа виїзду бригади екстреної швидкої медичної допомоги, згідно яких було проведено обстеження спеціальним технічним засобами для визначення наявності  вмісту етилового спирту у видихуваному повітрі - Алкотоном 01 СУ, за результатом якого у ОСОБА_5 виявлено сп`яніння 1,5 проміле, фактичні дані медичної картки стаціонарного хворого, в якій зазначено діагноз «Алкогольне сп`яніння».
 
Також суди зважили на показання: свідка ОСОБА_9 , який разом з іншими водіями  діставали чоловіка з автомобіля "Chevrolet Lacetti", викликав швидку та поліцію. Згідно показань цього свідка від водія автомобіля "Honda Accord"  ОСОБА_5 було чути запах алкоголю і видно, що він не тверезий, оскільки вів себе неадекватно і ледь тримався на ногах;  потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , яким зі слів лікарів швидкої медичної допомоги відомо, що інший учасник ДТП ОСОБА_5 , який був госпіталізований до лікарні, перебував у стані  алкогольного сп`яніння.
 
Крім цього суди визнали необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що перевірка на стан алкогольного або іншого сп`яніння, була проведена без дотримання Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджена наказом МВС України та МОЗ України від 09 листопада 2015 року, оскільки цей нормативний документ не регулює питання доказування у кримінальному провадженні та не виключає можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння іншими доказами.
 
Будь-який даних, які б свідчили про порушення прав і свобод громадянина під час надання ОСОБА_5 медичної допомоги та встановлення діагнозу лікарями після ДТП не встановлено.
 
Суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд обґрунтовано не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_12 про те, що в лікарні її присутності ні працівники поліції, ні медичні працівники не використовували технічні засоби для встановлення у ОСОБА_5 стану алкогольного сп`яніння, оскільки вказаний свідок є рідною тіткою обвинуваченого, а тому її показання розцінив, як намагання пом`якшити ОСОБА_5 відповідальність. 
 
Стаття 91КПК передбачає, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.
 
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
 
Суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст. 94 КПК України).
 
Тобто в будь-якому випадку встановлення факту перебування особи в стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення злочину підлягає доказуванню, а тому передбачає дослідження всієї сукупності доказів.
 
Наведених вимог закону суди дотримались, тобто перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення кримінального правопорушення було встановлено шляхом дослідження всієї сукупності доказів. При цьому, суди кожен доказ і доводи сторони захисту оцінили з дотриманням процесуального закону.
 
Суд також бере до уваги, що касаційна скарга захисника не містить будь-яких посилань, які свідчать про недотримання судами попередніх інстанцій процесуального закону, що не були взяті до уваги та перешкодили або могли перешкодити прийняти законне та обґрунтоване рішення у цьому кримінальному провадженні.    
 
Доводи захисника щодо неврахування сукупності обставин, які мають значення при призначенні покарання ОСОБА_5 , що є наслідком невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також про безпідставне не застосування 
ст. 75 КК, на переконання колегії суддів є необґрунтованими.
 
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
 
Відповідно до вимог ст. 65 КК, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
 
Згідно із ст. 414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
 
Як вбачається з ухвали суду апеляційної інстанції, суд встановив, що призначене місцевим судом ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є суворим, а тому дійшов висновку про необхідність його зменшення до 3 років позбавлення волі.
 
Водночас апеляційний суд, взяв до уваги, обставини, які передували вчиненню злочину, подальша поведінка ОСОБА_5 , керування ним автомобілем без дозволу його володільця, без отримання посвідчення водія, грубе умисне порушення елементарних вимог ПДР в частині недотримання режиму швидкості в населеному пункті, обставина, яка обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, тобто відверте ігнорування вимог закону та байдуже ставлення до наслідків своїх дій, намагання виправдати своїм дії виключно віком (крім стану сп`яніння), свідчать про відчуття ним безкарності. Також суд враховав, наслідки у виді смерті людини, які є невиправними, позицію потерпілих, які просили призначити найсуворіше покарання.
 
Апеляційний суд дійшов висновку, що покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк в межах санкції інкримінованого кримінального правопорушення, буде відповідати принципу невідворотності покарання, і буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.
 
Таким чином, узявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення при призначенні виду та розміру покарання, в тому числі ті про які йде мова у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без реального відбування ним призначеного покарання, а його розмір є мінімальним, визначеним санкцією ч. 2 ст. 286 КК. Безумовних підстав, які давали б можливість застосування інституту звільнення від відбування основного покарання на підставі ст. 75 цього Кодексу матеріали кримінального провадження не містять.    
 
З урахуванням наведеного, касаційним судом не встановлено будь-яких обставин, які свідчать, що засудженому  ОСОБА_5 призначено покарання, яке є явно несправедливим через суворість та не відповідає вчиненому ним кримінальному правопорушенню і його особі, а тому доводи касаційної скарги є безпідставними.
 
Касаційна скарга захисника не містить інших переконливих аргументів та обставин, які суди попередніх інстанцій необґрунтовано не взяли до уваги або не врахували при визначенні виду і розміру покарання, що дають підстави для застосування інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
 
Таким чином, апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення, дотримався вимог статей 370, 419 КПК 
 
Оскільки з касаційної скарги та судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд 
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 березня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 . 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                                     ОСОБА_3