ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 травня 2024 року                    
м. Київ
 
справа № 469/194/20
провадження № 61-1298св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Зайцева А. Ю., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Березанська селищна рада, Комунальне підприємство «Березань», 
третя особа -ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 , подані представником Вуїв Оксаною Вікторівною , на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 лютого 2022 року у складі судді Шевиріної Т. Д. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Лівінського І. В., Самчишиної Н. В., Серебрякової Т. В.; додаткове рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року та додаткову постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Березанської селищної ради, комунального підприємства «Березань» (далі -КП «Березань») про захист трудових прав.
Позов мотивовано тим, що 15 березня 2016 року між ним та Березанською селищною радою укладено контракт терміном на один рік, відповідно до якого ОСОБА_1 виконував обов`язки керівника КП «Березань». Додатковою угодою від 24 січня 2017 року дію контракту було продовжено на три роки з 15 березня 2017 року до 15 березня 2020 року. 
10 березня 2020 року він подав заяву про намір продовжити строк дії контракту, після чого до 17 березня 2020 року перебував на лікарняному. 26 лютого 2020 року Березанською селищною радою прийнято рішення про припинення з 15 березня 2020 року дії контракту та звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «Березань» у зв`язку з закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Між тим, оскільки позивач подав відповідну заяву до закінчення строку його дії, такий контракт міг бути продовжений. Також жодна із сторін не виявила претензій та заперечень щодо продовження дії контракту, тому він мав бути автоматично продовжений на підставі статті 39-1 КЗпП України. Внесення питання щодо припинення дії контракту з позивачем на розгляд сесії було здійснено з порушенням встановленого порядку. Рішення про припинення контракту з керівником підприємства та звільнення його з посади мало бути прийнято головою селищної ради у формі розпорядження, а не на сесії ради. 
Крім того, відповідач в порушення частини третьої статті 40 КЗпП України прийняв рішення про звільнення позивача в період його тимчасової непрацездатності. З цим наказом ОСОБА_1 не було ознайомлено, його копію не видано та не було видано трудову книжку з записом про звільнення.
При укладенні контракту з новим директором КП «Березань» ОСОБА_4 19 листопада 2021 року розмір посадового окладу було встановлено 17 877,51 грн, відповідно середньоденна заробітна плата складає 812,61 грн, тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 березня 2020 року станом на 27 січня 2022 року становить 341 349,45 грн.
Крім того, йому була спричинена моральна шкода через незаконне звільнення. Він не отримував тривалий час заробітної плати та був позбавлений засобів для існування. Зазначені обставини завдали йому моральних страждань, оскільки він зазнав вимушених змін у житті, пов`язаних з відсутністю роботи, був позбавлений звичайного ритму життя, зазнала заниження його ділова репутація, хоча він тривалий час очолював це комунальне підприємство та досяг на цій посаді успіхів як для підприємства так і для громади в цілому. Вказані обставини вимагали додаткових зусиль для організації життя, викликали нервове напруження та стресову ситуацію, яка позначилася негативно на стані здоров`я.
Уточнивши вимоги просив суд: 
визнати незаконним та скасувати рішення Березанської селищної ради № 1 від 26 лютого 2020 року «Про припинення дії контракту, укладеного з керівником комунального підприємства «Березань»; 
визнати незаконним та скасувати наказ КП «Березань» про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «Березань» у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України;
поновити його на посаді директора КП «Березань» з 16 березня 2020 року;
продовжити дію контракту, укладеного із ОСОБА_1 як керівником КП «Березань», укладеного 15 березня 2016 року та продовженого додатковою угодою від 24 січня 2017 року - строком на три роки, до 15 березня 2023 року; 
стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 березня 2020 року по день ухвалення рішення у справі;
стягнути з відповідачів в солідарному порядку моральну шкоду, завдану йому незаконним звільненням, у сумі 5 000,00 грн.
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 лютого 2022 року позов задоволено частково. 
Визнано незаконним та скасовано рішення Березанської селищної ради № 1 від 26 лютого 2020 року «Про припинення дії контракту, укладеного з керівником КП «Березань». 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення про припинення контракту з позивачем не набрало достатньої кількості голосів, щоб бути внесеним на розгляд сесії, також під час прийняття оскаржуваного рішення ради було порушено визначену процедуру. Отже таке рішення не може вважатися законним. 
Оскільки під час розгляду справи суду не було надано наказ про звільнення позивача з посади директора КП «Березань» суд дійшов висновку, що позивач свого процесуального обов`язку не виконав - не довів, що він був звільнений з посади. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що рішення селищної ради про звільнення позивача у зв`язку із закінчення строку дії контракту не було реалізоване, позивач не може вважатися звільненим, а відповідно і не може бути поновленим на посаді, що є підставою для відмови у задоволенні іншої частини позовних вимог. 
Додатковим рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року в задоволенні заяви адвоката Вуїв О. В. про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 12 березня 2020 року ОСОБА_1 подано до суду позовну заяву, а також заяву про забезпечення позову, та ним відповідно до статті 134 ЦПК України зазначено про витрати на професійну правничу допомогу за складання позовної заяви у розмірі 2 300,00 грн, які можуть бути в майбутньому збільшено у зв`язку з розглядом справи. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до адвоката Вуїв О. В. за правничою допомогою, при цьому матеріали справи не містять договору про надання правничої допомоги, а тому зазначене клопотання є необґрунтованим.
Короткий зміст постанов апеляційного суду
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Вуїв О. В., задоволено частково. 
Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 лютого 2022 року в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на посаді скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення таких вимог. 
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «Березань» Березанської селищної ради відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 17 березня 2020 року на 18 березня 2020 року. 
Рішення в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про продовження дії контракту, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що сторони при укладенні трудового договору обумовили його строк та подію, за яких він буде припинений. В своїх поясненнях позивач зазначав, що після 15 березня 2020 року його не допустили до роботи. Вказане свідчить про волевиявлення роботодавця припинити трудові правовідносини із позивачем. Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту по суті не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії. Ураховуючи, що роботодавець висловив своє волевиявлення не продовжувати контракт із ОСОБА_1 , якому було відомо, що контракт діє до 15 березня 2020 року, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді директора КП «Березань». 
Посилання позивача на незаконність рішення Березанської селищної ради від 26 лютого 2020 року про припинення з 15 березня 2020 року дії контракту, що встановлено судом першої інстанції, не може бути достатньою обставиною для поновлення позивача на роботі, оскільки не спростовує волевиявлення роботодавця припинити трудові правовідносини із позивачем, який не допустив позивача до роботи після 15 березня 2020 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивача мало відбуватись лише за розпорядженням голови Березанської селищної ради, суперечить умовам контракту, укладеного позивачем саме з Березанською селищною радою, відповідно до якого звільнення проводиться на підставі рішення ради (п. 6.3). Отримання позивачем трудової книжки в листопаді 2021 року також не є підставою для поновлення його на посаді. Враховуючи, що апеляційним судом не встановлено підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді, то не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про поновлення його на посаді.
Вимога позивача продовжити дію контракту поза волею роботодавця не належить до дискреційних повноважень судових органів, оскільки укладення трудового договору (контракту) із позивачем потребує не тільки ініціативи, згоди та бажання самого працівника, але й згоди роботодавця із урахуванням його потреб та волі. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 17 березня 2021 року у справі № 484/770/18 (провадження 
№ 61-17125св20). 
Доводи позивача про те, що контракт мав бути автоматично продовжений на підставі статті 39-1 КЗпП України, суперечать встановленим обставинам справи та вимогам вказаної норми закону. Умовами продовження дії договору після закінчення строку є, по-перше, фактична тривалість трудових відносин, а по-друге, жодна із сторін не повинна вимагати їх припинення. У цій справі встановлено, що після закінчення строку контракту ОСОБА_1 не допустили до роботи.
Враховуючи, що апеляційним судом встановлено правомірне припинення відповідачем трудових відносин з позивачем, то колегія суддів вважає, що підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. 
Оскільки відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з інших підстав, помилково вважаючи, що позивача не було фактично звільнено з посади, рішення в цій частині вимог підлягає зміні, з викладенням мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
З 13 лютого по 17 березня 2020 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному. Враховуючи що датою звільнення є 17 березня 2020 року, таке звільнення було під час означеної непрацездатності, що є незаконним. Проте, поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за відсутності підстав для звільнення, передбачених законом чи договором. Разом із тим, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року в справі № 6-р(ІІ)/2019 колегія суддів вважає, що порушення прав позивача щодо його звільнення в період тимчасової непрацездатності за наявності підстав для звільнення може бути усунуто судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Вуїв О. В., задоволено частково. Додаткове рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Стягнуто з Березанської селищної ради, КП «Березань» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі по 550,00 грн з кожного окремо.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, обґрунтовуючи розмір витрат на правову допомогу адвоката (9 800,00 грн), позивач надав договір про надання правової допомоги від 10 березня 2020 року, свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю, квитанції до прибуткового ордеру від 12 березня 2020 року, 22 вересня 2021 року, 07 червня 2022 року та розрахунок вартості правничої допомоги від 07 лютого 2022 року. Враховуючи обставини справи, з метою забезпечення пропорційності у цивільному судочинстві, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову допомогу в суді першої інстанції до 1 000,00 грн, що відповідає пропорційності задоволених позовних вимог.
Крім того, позивачем заявлено про витрати на правову допомогу в апеляційному суді в розмірі 500,00 грн. В обґрунтування цього позивачем надано квитанцію до прибуткового ордеру від 07 червня 2022 року та розрахунок вартості правничої допомоги. Враховуючи пропорційність задоволених вимог апеляційної скарги на додаткове рішення, колегія суддів вважає, що вказані витрати підлягають стягненню на суму 100,00 грн.
Аргументи учасників справи
У січні 2023 року представник ОСОБА_1 - Вуїв О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення судів скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на посаді, продовження строку дії контракту, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди і ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що закінчення строкового трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. Тому апеляційний суд дійшов до помилкового висновку, що роботодавець, який не допустив позивача до роботи після 15 березня 2020 року, проявив своє волевиявлення припинити трудові правовідносини із позивачем та не продовжувати контракт із ОСОБА_1 . При цьому суд апеляційної інстанції не зазначив, хто ж саме є роботодавцем позивача та в яких конкретних діях цього роботодавця виразилося недопущення позивача до його робочого місця, та коли саме. Адже роботодавцем позивача була Березанська селищна рада Миколаївської області, від імені якої, укладаючи з ОСОБА_1 контракт, діяв селищний голова. Судом першої інстанції була встановлена незаконність рішення Березанської селищної ради, тобто суд спростував відсутність ініціативи на продовження або переукладення контракту з позивачем. Тому селища рада, як роботодавець, як і селищний голова, не вчиняли дій щодо позивача, спрямованих на припинення трудових відносин з позивачем або ж на недопущення його до робочого місця. Дії окремих працівників КП «Березань» по недопущенню ОСОБА_1 до його робочого місця з 18-го березня 2020 року (перший робочий день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача) не можуть вважатися діями роботодавця, представниками якого вони не були та ним на таке не уповноважувалися. Таке волевиявлення було відсутнє і з боку позивача, яким 10 березня 2020 року було направлено на адресу Березанської селищної ради заяву про бажання продовжити строк дії контракту.
Щодо фактичного виконання трудових обов`язків ОСОБА_1 після закінчення строку дії контракту (15 березня 2020 року), то коли вийшов на роботу 18 березня 2020 року, то його кабінет було зачинено, трудову книжку йому не було вручено. Відомості про його звільнення 18 березня 2020 року чи іншою датою не передавалися КП «Березань» ні до податкових, ні до інших контролюючих органів. Інформація про припинення повноважень ОСОБА_1 як керівника підприємства не була внесена до червня 2020 року до Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Це вказує на те, що ОСОБА_1 юридично мав можливість як керівник підприємства виконувати свої повноваження. Згідно незаконного рішення ради від 26 лютого 2020 року головного інженера КП «Березань» ОСОБА_5 було призначено тимчасово виконуючим обов`язки директора підприємства з 16 березня 2020 року, тобто фактичні трудові відносини продовжилися після 15 березня 2020 року в разі б якщо незаконне рішення селищної ради не виконувалося. Суди не застосували до спірних правовідносин доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) та апеляційний суд не надав належної правової оцінки недопущенню позивача працівниками КП «Березань» до робочого місця на виконання незаконного рішення селищної ради про його звільнення з посади. Тому судом апеляційної інстанції помилково не було застосовано положення частини першої статті 39-1 КЗпП України щодо продовження трудових відносин на невизначений строк. 
Обов`язковою умовою для дотримання процедури звільнення з посади керівника КП «Березань» є прийняття Березанською селищною радою рішення про звільнення з посади. У зв`язку з задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним цього рішення припинила існувати одна з обов`язкових підстав звільнення ОСОБА_1 з посади. Словосполучення, зазначене у частині першій статті 235 КЗпП України, «з порушенням установленого законом порядку», слід тлумачити розширено, розуміючи під законом не лише законодавчі акти, а й інші акти, які прийняті на їх підставі, тобто Положення про порядок призначення на посаду на умовах контракту та звільнення з посади керівників підприємств, установ, закладів, що є у спільній власності територіальної громади Березанської селищної ради Миколаївської області, і статут КП «Березань», і контракт, укладений між сторонами на їх підставі. Також при звільненні повинні дотримуватися і загальні вимоги законодавства щодо ознайомлення працівника з наказом про його звільнення, видача трудової книжки, яка містить відповідний запис про звільнення, правильність внесення якого також повинна бути перевірена судом, а також дотримання вимог законодавства щодо повідомлення податкових та контролюючих органів щодо припинення трудових відносин з працівником, про що повинні бути внесені відповідні відомості у Реєстри. Неподання таких відомостей призводить до виникнення проблем з нарахуванням страхового стажу. 
Апеляційний суд виходив виключно з суперечливого запису в трудовій книжці про звільнення, при цьому не звернув уваги на те, що в записі про звільнення вказане незаконне рішення Березанської селищної ради від 26 лютого 2020 року за № 1. Відсутність наказу № 112-ос від 17 березня 2020 року, на який послався суд апеляційної інстанції та який вказаний в трудовій книжці позивача, підтверджується оригіналами первинних документів. Будь-яких наказів про звільнення позивача відповідачі не надали. 
В разі задоволення вимоги позивача про його поновлення на посаді задоволенню підлягають також його вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, які є похідними від неї.
Апеляційний суд не звернув увагу на порушення трудового законодавства при звільненні позивача, яке також дає право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу навіть в разі непоновлення його на посаді. Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці або її невидача перешкоджало працевлаштуванню працівника. Як в позовній заяві, так і в наступних заявах по суті, а також в апеляційній скарзі позивач зазначав про невидачу йому при звільненні трудової книжки, що перешкоджало йому працевлаштуватися на іншу роботу. В матеріалах справи міститься копія повідомлення КП «Березань» від 13 березня 2020 року за № 316 про необхідність отримати трудову книжку, однак таке повідомлення не було вручене позивачу поштою з невідомих причин і таке повідомлення було направлено позивачу ще до його звільнення. КП «Березань» не видало трудову книжку ні після закінчення періоду тимчасової непрацездатності - 18 березня 2020 року, ні пізніше. Лише після звільнення з посади, яку він займав відповідно до короткострокового трудового договору, 18 листопада 2021 року ОСОБА_1 отримав трудову книжку. Тому суди повинні були застосувати положення частини четвертої статті 235 КЗпП України. 
Крім того, чинне законодавство передбачає право працівника на зміну дати звільнення і у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки і у такому разі днем звільнення вважається день її видачі. Верховний Суд в постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 360/3096/20 зазначив, щовідповідно дочинного законодавстваУкраїни, якерегулює питаннянесвоєчасної видачіпрацівнику трудовоїкнижки, останніймає правона змінудати звільненнята отриманнясереднього заробіткуза весьчас вимушеногопрогулу. Апеляційний суд змінив дату звільнення на 18 березня 2020 року, а не на дату отримання трудової книжки позивачем - 18 листопада 2020 року, і не врахував, що в Державних реєстрах відсутні відомості про припинення трудових відносин з ОСОБА_1 .
Позивачу була спричинена моральна шкода не лише його незаконним звільненням, а й через прийняття Березанською селищною радою оскаржуваного рішення, яке було визнане судом незаконним. Негативні емоції позивача внаслідок прийняття незаконного рішення про його звільнення, позбавлення права на працю перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідачів, а отже завдали йому моральної шкоди.
У січні 2023 року представник ОСОБА_1 - Вуїв О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткове рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року та додаткову постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року, в якій просив рішення судів скасувати і ухвалити нове рішення про стягнення судових витрат на оплату правової допомоги.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідачі не надавали своїх заперечень щодо розміру та обґрунтованості понесених позивачем витрат на правову допомогу, розмір такої допомоги є цілком обґрунтованим та пропорційним складності справи і тривалості часу її розгляду.
У березні 2023 року Березанська селищна рада подала до суду відзив, у якому просила постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
Зазначає, що ОСОБА_1 з власної згоди уклав трудовий контракт з визначеним строком дії. Таким чином він виявив своє бажання на укладання саме строкового трудового договору та погодився на його умови. Укладання (переукладання) трудового контракту із керівником КП «Березань» можливо лише після прийняття відповідного рішення на сесії Березанської селищної Ради. Відсутність (не прийняття) такого рішення само по собі є беззаперечним доказом, що свідчить про відсутність волевиявлення роботодавця на переукладання строкового трудового контракту з керівником. Отже, неприйняття Березанською селищного Радою рішення про продовження дії трудового контракту на новий строк та фактичний недопуск ОСОБА_1 до роботи свідчить про волевиявлення роботодавця припинити трудові правовідносини із позивачем. Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту по суті не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії. Отже будь-якої ініціативи роботодавця на розірвання строкового трудового договору після закінчення строку його дії також не вимагається. Оскільки в цій справі роботодавець не висловив бажання продовжувати трудові відносини із працівником після закінчення строку дії контракту, то звільнення ОСОБА_1 проведено з додержанням вимог чинного законодавства за закінченням строку дії контракту. Чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку. Зазначене відповідає послідовній судовій практиці, викладеній, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 487/1448/20 (провадження № 61-10512св21). У разі відмови в задоволенні вимог про поновлення на посаді та продовження дії контракту не підлягають задоволенню як похідні й інші вимоги.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 лютого 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року. 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; суди попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях порушили норми процесуального права та застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, від 10 вересня 2016 року у справі № 6-419цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17, у постановах Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі № 757/34139/18-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 369/7704/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 760/408/19, від 25 жовтня 2021 року у справі № 607/3393/18, від 17 листопада 2022 року у справі № 703/2830/20, від 06 липня 2022 року у справі № 275/404/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 757/54290/18-ц, від 26 серпня 2020 року у справі № 501/2316/15-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 688/2531/20).
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року та додаткову постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року. 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суди попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 529/201/20, від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19, від 14 лютого 2019 року у справі № 916/24/18).
Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2024 рокусправу призначено до судового розгляду. 
Аналіз змісту касаційних скарг свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на посаді, продовження строку дії контракту, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються. Додаткове рішення суду першої інстанції та додаткова постанова апеляційного суду оскаржуються повністю.
Фактичні обставини справи
Судивстановили, що рішенням Березанської селищної ради № 1 від 11 березня 2016 року «Про призначення на посаду директора комунального підприємства «Березань» Березанської селищної ради Березанського району Миколаївської області на умовах Контракту» на посаду директора вказаного КП призначено ОСОБА_1 
15 березня 2016 року Березанська селищна рада в особі селищного голови ОСОБА_6 , з одного боку, та ОСОБА_1 , з другого боку, уклали контракт, згідно з яким останній прийнятий на посаду керівника КП «Березань» Березанської селищної ради Березанського району Миколаївської області та приступає до роботи з 15 березня 2016 року.
Відповідно до пункту 6.1 контракту зміни та доповнення до нього вносяться шляхом підписання додаткових угод. Контракт діє протягом одного року з 15 березня 2016 року до 15 березня 2017 року з випробувальним строком три місяці (пункт 7.1 контракту).
Пунктом 6.5 контракту передбачено, що за два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути продовжений або укладений на новий строк.
24 січня 2017 року сторони уклали Додаткову угоду до Контракту, змінивши пункт 7.1 контракту, визначивши, що контракт діє протягом трьох років з 15 березня 2017 року до 15 березня 2020 року.
Згідно з пунктом 6.2 контракту він припиняється, крім іншого, після закінчення строку його дії.
Звільнення з посади керівника підприємства здійснюється за рішенням селищної ради. Під час розгляду питання щодо звільнення керівника підприємства із займаної посади та підготовки відповідного рішення застосовується порядок, аналогічний підготовці рішення про призначення на посаду (пункт 6.3 контракту).
26 лютого 2020 року Березанською селищною радою прийнято рішення № 1 про припинення з 15 березня 2020 року дії контракту, укладеного з керівником КП «Березань» 15 березня 2016 року та подовженого додатковою угодою від 24 січня 2017 року, та звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «Березань» у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України.
Відповідно до запису в трудовій книжці позивача його звільнено з посади з 17 березня 2020 року на підставі наказу КП «Березань» № 112ос від 17 березня 2020 року.
За змістом статті 26 Положення про постійні комісії Березанської селищної ради при проведенні спільних засідань кількох постійних комісій рішення приймається простою більшістю голосів від загального складу ради.
Розпорядженням селищного голови Березанської селищної ради №282-р.о. від 28 грудня 2019 року «Про внесення змін до Положення про постійні комісії Березанської селищної ради 7 скликання» до пункту 26 Положення внесено зміни, відповідно до яких при проведенні спільних засідань кількох постійних комісій, рішення приймається більшістю голосів від присутніх голосів членів комісій, які беруть участь у засіданні.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року Розпорядження №282-р.о. визнано протиправним.
Згідно з протоколом спільного засідання постійних комісій від 17 лютого 2020 року на засіданні були присутні 14 депутатів, за припинення контракту, укладеного з позивачем, проголосували 13 депутатів, тоді як до складу ради входить 26 депутатів. Отже, рішення про припинення контракту з позивачем не набрало достатньої кількості голосів в редакції статті 26 Положення.
З 13 лютого по 17 березня 2020 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному.
Після 15 березня 2020 року позивача не допустили до роботи.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про поновлення на посаді, продовження строку дії контракту, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України).
Згідно з частинами першою, третьою статті 21 КЗпП України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, тобто через нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2020 року у справі №757/34139/18-ц (провадження №61-6954св19) вказано, що «припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України. Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин».
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №369/7704/18 (провадження № 61-18970св19), від 08 квітня 2020 року у справі №760/408/19 (провадження №61-20368св19), від 25 жовтня 2021 року у справі № 607/3393/18 (провадження №61-13597св21), на які є посилання в касаційній скарзі.
У постановіВерховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2022 року у справі № 487/1448/20 (провадження № 61-10512св21) зазначено, що «закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Оскільки власник не висловив бажання продовжити трудові відносини із працівником після закінчення строку дії контракту, то звільнення ОСОБА_1 проведено з додержанням вимог чинного законодавства у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку».
Отже, припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії не потребує заяви чи будь-якого волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Тому контракт припиняється за закінченням строку його дії. Винятком з цього правила є фактичне продовження трудових відносини, коли жодна з сторін за закінченням строку дії трудового договору не поставила вимогу про їх припинення. У такому випадку дія трудового договору вважається продовженою на невизначений строк (стаття 39-1 КЗпП України), а у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк - на строк, передбачений законодавчими актами.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається, суди встановили, що:
строк дії контракту № 1 від 11 березня 2016 року, згідно якого ОСОБА_1 призначений на посаду директора КП «Березань», з урахуванням додаткової угоди до контракту від 24 січня 2017 року, сторони визначили до 15 березня 2020 року; згідно з пунктом 6.2 контракту він припиняється, крім іншого, після закінчення строку його дії; пунктом 6.5 контракту передбачено, що за два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути продовжений або укладений на новий строк; з 13 лютого по 17 березня 2020 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному; відповідно до запису в трудовій книжці позивача його звільнено з посади з 17 березня 2020 року на підставі наказу КП «Березань» № 112ос від 17 березня 2020 року; після 15 березня 2020 року позивача не допустили до роботи; 
26 лютого 2020 року Березанською селищною радою прийнято рішення № 1 про припинення з 15 березня 2020 року дії контракту, укладеного з керівником КП «Березань» 15 березня 2016 року та подовженого додатковою угодою від 24 січня 2017 року, та звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «Березань» у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України. Рішенням суду першої інстанції вказане рішення визнано незаконним та скасовано у зв`язку з порушенням процедури його прийняття, яке в цій частині не оскаржується сторонами.
Апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що оскільки сторони на умовах контракту не продовжили строк його дії, після 15 березня 2020 року позивача не допустили до роботи, тобто трудові відносини припинені і фактично, що свідчить про волевиявлення роботодавця припинити трудові правовідносини із позивачем, то, з урахуванням періоду непрацездатності позивача з 13 лютого по 17 березня 2020 року, датою припинення контракту за закінченням строку його дії є 18 березня 2020 року, що є підставою для звільнення позивача з цієї дати відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Тому відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді директора КП «Березань» та продовження строку дії контракту. Оскільки відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді, то не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що звільнення позивача відбулося із порушенням установленого порядку у зв`язку зі скасуванням відповідного рішення Березанської селищної ради від 26 лютого 2020 року, оскільки сам лише факт скасування цього рішення з огляду на порушення процедури прийняття не спростовує висновок апеляційного суду про припинення контракту за закінченням строку його дії та не є підставою для поновлення позивача на посаді.
Є необґрунтованими доводи касаційної скарги про необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки, оскільки позивач такої підстави для стягнення середнього заробітку у суді першої інстанції не заявляв, суди такої вимоги не вирішували, а тому з урахуванням принципу диспозитивності та меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України, зазначене не може бути і предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Аргумент касаційної скарги про необхідність застосування в цій справі доктрини заборони суперечливої поведінки касаційний суд відхиляє з таких підстав.
Положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (частина перша статті 9 ЦК України).
Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2023 року в справі № 593/1156/21 (провадження № 61-11963св23)).
У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (див. пункти 5.19. - 5.21 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 березня 2023 року в справі № 910/17459/20)).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)).
У цій справі відсутні обставини, які б свідчили про те, що відповідач діяв так, що створив у позивача враження продовження строку дії контракту після 15 березня 2020 року, що давало б підстави покладатися на такі дії відповідача. Не є такою обставиною і визнання незаконним рішення Березанської селищної ради № 1 від 26 лютого 2020 року про припинення дії контракту з позивачем за його вимогою.
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди
Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Оскільки за змістом позову вимогу про компенсацію моральної шкоди позивач пов`язував з його незаконним звільненням, що тягне за собою поновлення його на посаді, то за встановлення відсутності підстав для поновлення позивача на посаді та продовження дії контракту апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову і в цій частині. З урахуванням наведеного, сам лише факт скасування рішення Березанської селищної ради від 26 лютого 2020 року з огляду на порушення процедури прийняття не свідчить про завдання моральної шкоди позивачу та вимагає встановлення складу правопорушення, а такі обставини у цій справі позивач не наводив.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права в цій частині позовних вимог, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Щодо касаційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції та додаткову постанову апеляційного суду 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
У частині другій статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що «із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. […] саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
У справі, що переглядається:
            апеляційний суд встановив, що, обґрунтовуючи розмір витрат на правову допомогу адвоката (9 800 грн), позивач надав договір про надання правової допомоги від 10 березня 2020 року, квитанції до прибуткового ордеру від 12 березня 2020 року, 22 вересня 2021 року, 7 червня 2022 року та розрахунок вартості правничої допомоги від 7 лютого 2022 року. Крім того, позивачем заявлено про витрати на правову допомогу в апеляційному суді в розмірі 500 грн;
апеляційний суд визнав, що заявлена відповідачем сума витрат на правничу допомогу є співмірною зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами з огляду на тривалість судового розгляду та численність вчинених процесуальних дій адвокатом, зокрема і участь у судових засіданнях;
апеляційний суд застосував принцип пропорційності у цивільному судочинстві, врахував задоволення судом першої інстанції однієї вимоги позивача про скасування рішення, тому саме у зв`язку з цим зменшив розмір витрат на правову допомогу в суді першої інстанції до 1 000,00 грн. Враховуючи пропорційність задоволених вимог апеляційної скарги в частині скарги на додаткове рішення, апеляційний суд відповідно стягнув 100 грн судових витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За таких обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував додаткове рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2022 року та стягнув з кожного з відповідачів на користь  ОСОБА_1 по 550 грн судових витрат.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційних скарг, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції в нескасованій та незміненій апеляційним судом частині, постанова апеляційного суду в оскарженій частині, додаткова постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в нескасованій та незміненій апеляційним судом частині, постанову апеляційного суду в оскарженій частині, додаткову постанову апеляційного суду залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 лютого 2022 року в нескасованій та незміненій апеляційним судом частині, постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Березанської селищної ради, Комунального підприємства «Березань» про поновлення на посаді, продовження строку дії контракту, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, додаткову постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Краснощоков