УХВАЛА
25 квітня 2024 року                      
м. Київ
 
справа № 523/16183/20
провадження № 61-5790ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І.,                Литвиненко І. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Тищенко Станіслав Юрійович, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину, 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила збільшити розмір аліментів, які сплачує ОСОБА_1 на підставі судового наказу від 12 серпня 2019 року на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до твердої грошової суми у розмірі 20 000,00 грн щомісячно; стягнути з                    ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину у розмірі 5 600,00 грн щомісячно та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати, що за попереднім розрахунком складають 30 000,00 грн.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2023 року позов задоволено частково. Змінено спосіб присудження аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно судового наказу судді Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2019 року у справі                           № 523/11664/19, та збільшено їх розмір.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.                         У частині стягнення аліментів допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Постановою Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2023 року в частині вирішення питання щодо зміни способу стягнення аліментів змінено, виклавши його зміст (в тому числі резолютивну частину) наступним чином.
Змінено спосіб стягнення аліментів, які стягуються за судовим наказом Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2019 року з                         ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , з частки (1/4 частини) на тверду грошову суму 12 000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання цим рішенням (постановою) законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . В решті рішення залишено без змін.
17 квітня 2024 року до Верховного Суду, через засоби поштового                          зв`язку, надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє              представник - адвокат Тищенко С. Ю., на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.           
  
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Предметом спору в цій справі є вимоги про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на                    випадки, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої                               статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню: якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник у касаційній скарзі не довів факт існування суперечності висновків судів відносно судової практики Верховного Суду з цього питання. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судом зібраних у справі доказів та встановлених обставин, однак не обґрунтовують фундаментальність вирішених у справі правових питань. 
Також, доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України,                          оскільки незгода заявника з оскаржуваним судовим рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки                          це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи,                    учасником якої вона є.
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб                               (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини                                 шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                     ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Тищенко Станіслав Юрійович, на рішення Суворовського районного суду                           м. Одеси від 10 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду                  від 13 лютого 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                      Є. В. Петров
 
                                                                                                                      А. І. Грушицький
 
                                                                                                                      І. В. Литвиненко